51 -‑

Perioda S. Další vývin oratorního slohu instrumentáiního a duchovní kantáty. Velikolepá činnost Racha, Hándela a celé řady vrstevníku. Vrchol umění kontrapunktického a klassického umění varhanního. Splynutí církevně-hudebního směru se slohem oratorním. Caldara, Tuma, Fux, Aiblinger, Brixi, Mozart, Haydn, Beethoven, Cherubini, Mendelssohn atd.
Stále citelnější nedostatek výkonnýcb sil a povážlivé sbližování církevní a duchovní hudby s hudbou světskou. Nejvíce následníkú nalézá tvůrce komické opery W. A. Mozart, ale tolikéž instrumentálních karikaturistu. Robert Fiihrer ve větších a cenných skladbách té době přiměřených jeví se jako epigon Mozartuv s nádechem mnohem šfastnějšího oratorního směru Cherubiniova. Následuje úpadek hudby chrámové, v té době sesvětačené.
Veskrze ušlechtilý instrumentální skladatel oratorně-církevního směru Václ. Em. Horák jeví se částečně s Bernhardem Hahnem jako duchapiný, ač ne všude přesně církevní, přece jen umělecky rozšafný následník vážného slohu Tumy, Cherubinia, hlavně pak slohu Mendelssohnova. Kdyby Horák žil o 10 roku déle, byl by to reformátor prvého řádu, on barokčně-copový instrumentální směr hudby chrámové opravil.
Perioda 6. zahrnuje nedostatek výkonného tělesa a poslední houževnatou snahu zachovati kuru chrámovému zbytky namnoze sesvětačené instrumentální hudby oratorní copového, barokčního směru a nutnost reakce, t. j. sáhnutí zpět k zapomenutému zpěvu sv. Řehoře Velikého.
D o b a n a š e. Znovuvzkříšení staroklassického slohu Palestrinova a vývin moderního směru hudby církevní na základě ryzí nálady chormové s použitím veškerých hudebních vymožeností moderních na poli harmonie, triviálnosti prosté diatóniky i chromatu, ovšem bez uplatnění rythmu tance, s využitkováním přesného směru varhanního místo zbytečného, laciného pasážového a nedostatečně obsazeného pruvodu instrumentálního s přezdívkou orchestr Viz pražské listy denní. Směr moderně-přesný počíná Fr. Zd. Skuherským a šíří se utěšeně v řadách mladší generace skladatelské. Úpadek nenastane, podrží-li nový směr náladu chorálovou jako praktické a směrodatné měřítko a výbornou pomucku k umělecké výchově křesfanského lidu dobré vule a ku zachování ryze církevní staročeské písně posvátné.
Ruzné směry hudby církevní a tyto zastupující hudbu náboženskou a oratorní lze tudíž velmi snadno upraviti pro náš kinematograf. Vždyf ani púl století neuplynulo od té doby, kdy provozováno Te Deum s třemi zpěváky, sopránem, altem a basem, jedněmi houslemi, jednou trubkou, tympány s dopiněným průvodem varhan ve slohu klavírním.
Oprava textu: Te Deum, te, te Deum laudamus, te, te, te Dominum confitemur, až k slovum : >voce proclamant, Sanctus, Sanctus Dominus, až k pleni sunt byl obyčejně díl prvý. Te ergo quaesumus bylo jako andante díl druhý. Miserere nostri< s větou non, non, non confundar třetí věta allegro molto dovršila tradicionelní formu třídílné kantáty.
Nejinak pracovány částky mešní Gloria a Credo, . Všecko to mělo nahraditi velkolepý rozmach klassického směru oratorního Bachúv a Hándeluv až k velikolepým výtvorúm Lisztovým, k nimž nedostávalo se sil reproduktivních a finanční opory k získání nutného tělesa vokálního t instrumentálního, a proto nastoupil vládu copový barokční směr pseudocírkevní.