5o —

vávala v týdnu po Božírn Hodě svatodušním. Tak svědčí nejenom naše antifonáře, nýbrž i ony, jež jsme s příslušnými missály spatřili v basilikách sv. Petra a Pavla (Patr. Lat. tamt.)
K tomuto svědectví není zajisté třeba přičiňovati dlouhých poznámek. Jak již praveno, je proto na výsost vzácné a důležité, že se nejvíce přibližuje století sedmému, v němž umřel Velký Řehoř. Souhlasí úpině se svědectvími, která později písemně zanechali jiní mužové, af v Italii, af ve Francii.
Ke konci devátého století psal v Římě Jan jáhen o autlientickém antifonáři svatého Řehoře, a hle, již více než o sto let dříve píše v Anglii Egbert o authentických opisech gregorianských antifonářů a missálů. Máme tu stvrzenu tradici, že sv. Řehoř první, zvaný Veliký, a nikoliv teprve druhý nebo t f e t í, získal si zásluh o chorál, jakož i tradici, že tentýž papež poslal Anglům s evangeliem zároveň i své knihy liturgického zpěvu.
Ale není-liž mlč e n í s e d m é h o s t o 1 e t í na újmu gregorianské tradici ?
T r a d i c e v pravém slova smyslu podle bollandisty P. de Smedt jest podání nějaké události skrze svědky prostřední (per testes mediatos), kteří jsou o mnolio pozdější onoho věku, ve kterém se událost sběhla, byt byli úpině neznámi svědkové bezprostřední a také prostředkující (intermedii), skrze něž paměf události se zachovala a k pozdějším svědkům se dostala. (Introd. gener. od Histor. Eccles. critice tractandam, 1). 35.)
Připomeneme-li ještě, že reforma církevního zpěvu, jaké se podjal sv. Řehoř Veliký, nebyla určena hned pro celou církev, jako později za papeže Pia V., a že se proto muselo toto dílo svou výtečností teprve uplatniti a vštrde si cestu proklestiti, konečně, že tradice povstává teprve tehdy, když vrstevníci a žáci toho, o nějž se jedná, dávno již s jeviště zmizeli, pak nebude nám mlčení sedmého století tuze vaditi v otázce gregorianské tradice. Zde platí výrok jiného spisovatele (Zaccaria, Biblioth. Ritual. t. II., p. 217) : Tantum silentium mirari debemus, urgere non possumus : Pouze diviti se můžeme tomuto mlčení, ale velký důraz na něho klásti nesmíme.
Různé směry hudby církevní a oratorní.
Diatonieko-ehronzatieká studie.
V instruktivním kursu pěveckém v srpnu 1904 v Hradci králové přednesl fatt Fig. Zelinka.
P
řehled veškerých směrů hudby církevní a oratorní či duchovní jeví se v dějinách takto : Perioda 1. Starokřestanská rnonodie sv. Ambrože a sv. Řehoře.
Perioda 2. Počátky vícehlasého zpěvu. Vývin umění kontrapunktického a prvý úpadek hudby církevní.
Perioda 3. Reforma Palestrinova na základě nálady chorálové, rozkvět slohu l)alestrinského či polyfonního starokřestanského směru klassického. Orlando di Lasso, Nanini, Hassler a ostatní vrstevníci Palestrinovi vedle sv. Filipa z Neri, zakladatele jednoty oratoriánů.
Perioda 4. Neapol a Florencie, kde vyvinul se ariosní sloh s průvodem instrumentálním. Duchovní koncerty, vymoženost Viadany a vrstevníku.