-44

Ještě jefina výhoda se dostaví: Dobrý zbožný duch zpívajícího povznáší duši jel-io k nadhvězdným výšinám, vyvodí zvuky vyšší a ty dodávají zpěvu dobrého zbarvení. Tento podíl srdce na tom, co ústa zpívají, dodává zpěvu o n o h o zvláštního koloritu, jejž nazýváme »zbožným zpěvem„- a tento zpěv vítězí nade všemi ostatními zpěvy, byt byly technicky sebe dokonalejšími. Duch j e s t t o, j e n ž o b ž i v u j e.« V duchu tom však také vše záleží, duchem tíni nesené, třeba jednoduché akkordy, prosté skladby zní úchvatně. Jednoduchá melodie tímto duchem prodchnutá a v něm se opět skrývající, může duší věřícího posluchače a ž d o n e b e uchvátiti. Ano, někdy i jediný tón naši duši s takovou mocí uchvátí, že stěží to pochopujeme.
Když tedy řiditel kůru se svým sborem k takovému ideálnímu pochopení se propracoval, nebude mu těžko, cesty ony najíti, které ho ku předu povedou, nechf již směrem vnějším nebo vnitřním. Dobrá vůle nalezne si i dobrou cestu. Směrem vnějším necht každý svůj repertoir svědomitě dle určitých bodů těžkosti a praktického použití skladby rozšiřuje, cvičí občas starší i nové skladby, opakuje též již nacvičené, — směrem vnitřním pak výkonnost, dovednost a především výraznost ve sezpívání celého sboru hlediž zdokonalovati, při čemž také se co nejlépe doporučuje způsob tak zvaného sólového zpívání, ne tak, aby stále jedna osoba zpívala .>sólo«, nýbrž že při zkouškách jeden po druhém zpívá tutéž větu nebo oddíl úpině sám. Pro dnes chtěl jsem jenom ukázati skromně cesty, kterými možno katolický chrámový zpěv oduševniti, prohloubiti, omladiti.
Každému sboru chrámovému jest třeba jistého stálého proudu, nechce-li v duševní šlendrián zapadnouti.
Pěvecká škola a zpěvní zkoušky jsou křídla, na nichž se hudba chrámová povznáší, jedna druhou podporuje a podmiňuje. Neúčínkují-li tyto dva činitelé společně, pak nejlepší sbor s výše své dokonalosti bez zkoušek klesne, sbory naše chrámové bez pěveckých škol vůbec odumrou, všecky ideály zmizí.
Protož vediž nás v našich působištích tato zásada: Kde nacházejí se pěvecké školy Cyrillské, dlužno je spravovati se vší horlivostí, kde ještě takových není, nechť se nově zakládají. Každý chrámový sbor nechf koná týdně nejméně jednu zkoušku, pak zkvétati bude všude pravý, chrámu důstojný zpěv, pak zaznívati bude všude zbožná povznášející hudba chrámová ad majorem Dei gloriam<.
d zpěvu chlapeckém.
Podává Y. Bohttntil Matěfti, kněz kongregace Nejsv. Vvkupitele. (Pokračování.)
P
ojednati o bonifantech je tedy dosti nesnadno. Co jistého o nich víme, bylo jako jisté pověděno, v ostatním byl spíše popud dán ku dalšímu bádání, které jest pracné, a také závisí na náhodě, zda nějaký doklad ještě bude nalezen.
O ostatním zpěvu chlapeckém v našich vlastech velmi dobře nás zpravuje zesnulý prof. Konrád v ,Cyrillu r. IV. a V. a ve svém známém díle >>Dějiny posvátného zpěvu staročeského«. Velmi mnoho, co řečeno bylo v odstavci [. tolloto pojednání o cizině, platí též o Čechách. Záhy vyvinuly se školy; Naučný slovník podotýká o škole kapitolní na Hradčanech, že byla již v X. století, Borový dí, že v XI. st.; na Vyšehradě byla škola již roku 1090. Vedle škol kipitolních byly školy