36

secvičeného orchestru z chrámu Páně. Nuže, dokažme ji v praxi, že reforma čelí toliko proti nedůstojným skladbám a excedujícímu orchestru předrefornrrrí doby, byf bychom ve svém nitru chovali přesvědčení o nižší úrovni průvodu orchestrálního oproti vokální hudbě, af již á capella, či za průvodu varhan. Moderní varhany nahražují bývalý orchestr měrou netušenou sice -- ale mnoho-li takových strojů poněkud bohatší disposice najdeme po širé vlasti naší? Není tu mnohdy, zvláště na venkově, řiditel kůru odkázán na jedinou spásu poněkud jen obstojného orchestru, když na místě řádných varhan jest mu k disposici starý vřískavý flašinet, od něhož buďto pro finanční tíseň aneb i předsudky rozhodujících osob nebývá začasté vysvobození ? Taktéž otázka dirigenta a varhaníka v jedné a téže osobě mluví v jednotlivých případech ve prospěch orchestru jakožto nutného zla!
Takto-li na orchestr in praxi pohlížíme, pak není možno pro tuto přechodní ještě dobu se ho úpině vzdáti. A protož vítáme každého k tomuto druhu církevní hudby způsobilého skladatele, jakýmž bez odporu pan Zelinka jest.
Na konec budiž ještě k Zelinkovi, jakožto odbornému spisovateli a kritikovi poukázáno, kterýž vládne živým a květnatým slohem. Jakožto mnoholetý již spolu-pracovník tohoto listu přispíval četnými a také velmi cennými články k vyjasnění pojmů o podstatě církevní hudby a j. v.
Stručným pí•ávě vylíčením páně Zelinkovy působnosti dospěli jsme k závěrku historicko-biografické statě úvahy této, pokud jde o skladatelskou čimost našich pravověrných Cyrillistů. Před definitivním však zakončením nelze jinak, nežli poukázati k jistým, o reformní dílo zasloužilým mužům — a konečně k jistým skladatelům, kteříž jsouce mocným proudem reformy strženi, komponují taktéž v duchu reformním a takto řady Cyrillistů jaksi nepřímo rozšiřují.
(Pokračování.)
Nejstarší svědectví gregorianské tradice.
Podává P. Bernard 1/elíšek, O. S. B.
(Pokračování)
S
oučasně s Agobardem Lyonským věnoval se liturgickým studiím a psal liturgické knihy A m a l a r i u s, Metský) jáhen a později výpomocný biskup tamtéž. Své liturgické vědomosti obohatil návštěvou v Římě a v Cařihradě. Roku 820 napsal dílo: De ecclesiasticis officiis libri IV ad Ludovicum Pium (Ctyry knihy o církevních bohoslužbách, věnované Ludvíku Nábožnému). V něm vykládá mysticky a allegoricky celou liturgii. Tato snaha, nalézti v každém obřadu duchovní význam, zavedla jej však tu a tam do nesprávností, takže jeho dílo bylo stiženo i censurou. Mimo to dal si všechnu práci, aby uvedl poslední zbytky liturgie gelasianské v soulad s liturgií gregorianskou. Za tím účelem napsal r. 827 nebo 831 dílo: De ordine Antiphonarii (O spořádání antifonáře), v němž hledí opraviti gallikanský antifonář podle římského. Ale právě pro tuto svou snahu dostal se do sporu s arcibiskupem Agobardem, jenž byl, jak již praveno, rozhodným odpůrcem gregorianské liturgie.
O svatém Řehoři, jakožto pořadateli liturgie, mluví Amalar v poslední kapitole prvního spisu (De divinis officiis) takto : Za doby svatého Benedikta nebyl ještě žaltář a antifonář (mešní) trvale spořádán : to p r o v e d I později za přispění Ducha
') Mety (Metz) v Lotrinsku.