--- 34 —

skladby jeho svědčí o řádné technické a aesthetické průpravě; jsou skorem vesměs našim průměrným sborům přístupny, effektní a v dobrém smyslu populární. Poukazujemef toliko k některým význačnějším skladbách jeho:
Missa f e s t i v a, op. 16 (>in hon. B. Reginae coelorum,<) pro 4 smíšené Hlasy s průvodem varhan a čtyř neobligátních trombonú. (Nákladem Fr. A. Urbánka.) Tato skladba, jež založena jest na dvou thematech ze staročeských rorátnícli zpěvu, patří k nejlepším pracím p. autorovým vůbec. Snaha po splynutí antického rázu s moderními prostředky mluví zřejmě z každé stránky partitury. Pan autor prostě dokazuje, že moderní, ba i nejmodernější harmonie, najmě pak pestrá, na enharmonii dokonce založená modulace dá se zcela bezvadně sloučiti s důstojným výrazem chorálu a klassické polyfonie — a kýženého výsledku toho také se dodělal. Se stanoviska církevně-aesthetického nelze proti tomuto pokusu ničelio namítati. Jinak ovšem má se věc vzhledem k jednotnosti modulačního řádu kolem určitého harmonického centra, jakož i vzhledem k reprodukci samé. Řešené zde harmonické problemy jsou průměrným našim sborům chrámovým dosti tvrdým oříškem. Enharmonika v Credu při slovech »omnia saecula« nebyla právě nezbytnou; nebof po B moll stati mohlo konsekventně následovati Ges dur na místě Fis dur, aniž by se změnilo jediného tónu na onom místě. Nejpestřejší částí celé mše sluší nazvati Et incarnatus est , kde v rámci panující tóniny As dur vystřídány jsou tóniny: G dur, D dur, H moll, Fis moll, H moll, G- a D moll. Prvých pět taktu věty Et resurrexit svým modu-lačním ruchem (připomínající počátek provedení sonátové formy) není po stránce správné intonace o nic snadnější zmíněných již míst. V ostatních vétách Creda jakož i v ostatních částích této mše spatřujeme p. autora již ve klidných vodách normálního řádu modulačního, dle zpúsobu známé Missa Exultet, od Witta, byf by i cel-ková faktura této mše připomínala spíše stylu Skuherského. Nápadně až dokumentovaná modernost harmonie s jejím z posvátného klidu nikde nevybočujícím výrazem poráží známé stesky a nářky našich odpurců co nejpádněji.
Missa b r e v i s, op. 12 (In hon. Nativitatis Domini nostri Jesu Christi<) pro 4 smíšené hlasy (tenor ad lib.) s průvodem varhan (nákladem Fr. A. Urbánka), je převážně polyfonní, ježto thematickou, avšak místy také homofonní, a kromě toho protkána chorálem gregorianským. Se zvláštním zadostiučiněním vidíme zde chorál v přirozené, plynné a účinné harmonisaci, jež daleko předstihuje mnoliého cecilianského harmonisatora chorálu. Harmonický živel, chorální stati vyjímaje, jest sice moderní, ale nikoliv chromaticko-enharmonického rázu, jakž při melodické invenci kontrapunktické práce ani jinak býti nemůže, ježto jadrný a zdravý kontrapunktický sloh hyperbolickou harmóniku zásadně vylučuje -- o jistých, u stoupencu copového slohu oblíbených a smyslností se nesoucích alterovaných akkordech ani nemluvě.
Svěží a plynný kontrapunkt této mše svědčí o pilném sebevzdělání p. autorova. Kladouce při církevní hudbě techniku kontrapunktickou výše nežli techniku v oboru harmonickém, vážíme si proto Zelinkovo op. 12. daleko více nežli ono výše již dotčené op. 16., kde kontrapunktický živel ustupuje živlu harmonickému -- zdaliž ve prospěch věci, nehodláme zde ventilovati. Tolik jen dovolujeme si připojiti, že p. Zelinka v pozdějších svých skladbách vrátil se více méně zase ke slohu svého op. 12.
Důkazem toho jsou: Missa brevissima prima, op. 27. a Missa breviss i m a s e c u n d a, op. 28. pro dvojhlasý smíšený sbor a varhany. Nákladem Fr. A. Urbánka. Tyto dvě skladby jsou v nejlepším slova smyslu populární a účinné, stručné a technicky snadné, jež zmůže i méně vycvičený sbor a slabší varhaník.