-24

existovali u chrámu svatovítského. Jaký čas uplynul, než ono »n< se otřelo, kdož to určí?
Důkaz ten však je slabý, jen pravdě podobný, poněvadž slovo »bonifantes« i z jiných slov může býti odvozeno, na př. ze slova boni a fantes«, jež jest participiurn slova ->fari praviti, mluviti, říkati. Ovšem se participia toho málo užívá, ale jak bylo ve středověké latině? Ostatně i slovo infans, z doby dobré latiny, obsahuje ve složenině ono participium v čísle jednotném in« tolik co »ne<, ,fans =nemluvící, jako u nás •nemluvně Přijmeme-li tuto etymologii, jaký jest pak význam slova toho bonifantes« ? Zda boni fantes neznamená tolik jako »dobří mluvitelové, t. j. zpěváci ? Že snad ze školy vybíráni byli ti, kteří nejlépe mluvili, zpívali, žalmy říkali >dobře říkající ; či snad zkouškou se jako takoví osvědčili (řecky eulogoi, eulogistai); či snad pro pěkné říkání žalmů byli tak na-zváni? Boni fantes, tolik co bene fantes?
Může býti též jedno slovo vypuštěno, a etymologie byla by tato: »boni< jest druhý pád od bonus, některé slovo jest vynecháno ku př. verbi neb jiné; boni verbi fantes« ; možné to je, ale tento třetí výklad nezdá se býti pravděpodobným, ani oprávněným. Nejkrásnější místa zpívávali ve středověku hoši, na př. při graduale alleluja, znamenající plesání kurů nebeských, odpověď s nebe; některá místa (citáty) z evangelia (evangelium = dobrá zpráva, Uonum nuntium). A to by snad bylo ono »bonum verbum , které zpívali -%bonus cantus«, neb jiné slovo. Než, jest nejisto, zda věc ta by byla měla viiv na název bonifantů.
Jiná věc však jest, myslím, jistá; že totiž bonifanti existovali u chrámu svatovítského již před tím, než kanovník Eberhard, roku 1259 zemřelý, založil pro ně nadaci. Dokazují to důvody následující:
Již r. 1255 vede si opat Břevnovský stížnost u papeže na onu výše zmíněnou slavnost, při níž stávaly se nepořádky (dle Tomka), jak výše jsme se byli zmínili. Krást dí: »již předchůdcové Martina opata nad tím nemálo se horšili, a zlozvyku jinak zastaviti nemohouce, žalovali papeži Řehoři IX., k jehož rozkazu roku 1234 biskup míšeňský přijel do Prahy, aby zlozvyk zrušil< S Kráslem souhlasí Borový a Schramm (viz výše). Máme tedy již zprávu o bonifantech roku 1234, tedy 25 let před úmrtím Eberhardovým, a to zprávu takovou, která poukazuje na delší jich trvání, nebof, jak řečeno, než slavnost degenerovala, musilo zajisté uplynouti hezkých pár roků; jakož i opat, než žaloval papeži, zajisté dříve stěžoval si u kapitoly a biskupa. Krást dí: »Již předchůdcové Martina opata nad tím nemálo se horšili,<, tedy bylo jich více. Opat Dluhomil (1217—1236) stěžoval si v Římě r. 1234 a zdá se, že to přece trochu na nějaký rok pomohlo; biskup míšeňský rázně zakročil. Následovali opati : Pavel I. (1236--1238), Klement Il. (1238--1249), Vít (1249—1253), Martin I. (1253 -1278); za 25 let opětná stížnost v Rímě, a zvyk ten nadobro zrušen.
Dále i povaha zvyku toho poukazuje na to, že bonifanti asi mnohem dříve byli zavedeni. Ekkehart IV., mnich v St. Gallen, popisuje nám slavnost tuto, jak v předešlých číslech >Cyrilla« byla vylíčena. Ekkehart IV, zemřel v druhé polovici XI. století; líčí nám slavnost tu, jak děla se v St. Gallen na počátku X. století, a dí, že o sto let později ještě se konala. Jeho zprávy vztahují se na rok 911 a 918, kdy konali děti »innocentes« processí to před Konrádem L, nedávno zvoleným králem, který prý z toho velkou radost měl.
V Německu pak slavnost ta degeneruje asi kolem polovice XIII. století. V Řezně děje se totéž co v Praze, mladí klerikové a školáci se svým školním biskupem (episcopus innocentum) konají maškar-clu, vni`nou do kláštera E'eneclir;tinů v P; Jí-