-22

(~O vzniku a vzrústu církevních věcí,) praví nejprve o zpěvích misálu: »Vypravuje podání, že sv. Řehoř uspořádav texty mší a svěcení, sestavil většinou také z p ě v n é části v ten způsob, jehož se jakožto téměř nejvhodnějšího až posud užívá, jak poznamenáno jest na začátku Antifonáře., *)
O zpěvích Officia píše: Vzhledem ke zpěvům, jichž se užívá při denních a nočních hodinkách, má se za to, že je sv. Řehoř uvedl v konečný pořádek, jakož jsme nahoře pravili o Sakramentáři (misálu).«
I'ozoruhodno jest, že Strabo se nám zde představuje nejenom jako svědek tehdejšího ústního podání o zpěvu liturgickém, nýbrž také jako očitý svědek p s a n é tradice gregorianské. Ona poznámka »na začátku Antifonáře skládala se bezpochyby z veršů papeže Hadriana I. nebo I[., o nichž jsme se zmínili v předešlém čísle. S takovými poznámkami shledáváme se ve starých Graduálích častěji. Veronský kodex z 10. nebo 11. století má včele první neděle adventní krásný miniaturní obrázek sv. Řehoře Velikého s holubicí, diktujícího jáhnovi, jenž naproti němu graciosně sedí a píše do knihy podepřené o pult. Po obou stranách obrázku jsou tato slova s nápěvem na čtyřech linkách:**) >Sanctissimus namque Gregorius cum preces effunderet ad Dominum, ut musicum tonum ei desuper in carminibus dedisset; tunc descendit Spiritus sanctus super eum in specie columbae, et illustravit cor ejus; et sic demum exorsus est canere, ita dicendo: Ad te levavi,,. -- česky: Když vysílal sv. Řehoř prosby k Hospodinu, aby mu shůry dal nápěv pro písně, tu sestoupil na něj Duch sv. v podobě holubice a osvítil srdce jeho ; i začal konečně takto pěti : Ad te levavi.
Tento obyčej zachován i později. V knihovně metropolitní kapitoly pražské je ukopisný Graduál z r. 1552, bohatě ozdobený (Graduál Jana Táborského a Fabiana Pulera), v němž předeslány Introitu první neděle adventní verše: ,,,Gregorius praesul...« s nápěvem.
O gregorianské tradici svědčí také Agobard, arcibiskup Lyonský (779—840; arcibiskupem 814---840), ač byl sám jejím zapřisáhlým odpůrcem. Jsa rozhodným přívržencem starší (gelasianské) liturgie a jejího zpěvu, hájil ji tvrdošíjně proti novější liturgii gregorianské, jež proklestila si svým zpěvem brzy cestu i do Francie, nikoliv nátlakem papežů, nýbrž svou vlastní výtečností. O výtečnosti gregorianské liturgie a jejího zpěvu nebyl ovšem Agobard přesvědčen. Proto jej mrzelo také, že byla doporučována jménem Řehoře Velikého, i snažil se zbaviti jí aspoň tohoto doporučení. Že nesoulilasii s tradicí gregorianskou, dokazují následující slova, vyňatá z jeho polemického spisu: Liber de correctione Antiphonarii, c. XX. (Kniha o opravě Antifonáře, lil. 20.): »Protože nápis uvedené knihy si osobuje jméno biskupa Řehoře (Gregorii praesulis ; srovn. verše: Gregorius praesul ...), čerpají někteří z tolio mínění, že je složena sv. Řehořem, římským biskupem a věhlasným učitelem	
Tak vydal Agobard, podobně jako Walafrid Strabo, svědectví ústní i psané tradici gregorianské.	(Pokračování.)
*) Antifonářem« míněn zde »»Antifonarius Missae«, jenž odpovídá našeunt Graduálu, na rozdíl od knihy: »Antifonarius Officii«, v níž byly obsaženy texty a zpěvy pro církevní hodinky.
**) Otisknuto nejprve v prvním vydání Graduáhi benediktim5 Solesmenských a nyní také na deskách každého čísla časopisu: >Rassegna Gregoriana«.