-20

Modulace nevybočuje nikde z okruhu kvintové a terciové příbuznosti. Šestihlasá stat v Credo od: »Et ascendit až po »mortuos< jest přímo nádherná. Totéž říci lze o >Pleni sunt coeli v Sanctus.
R e q u i e m ll. (nákladem Fr. A. Urbánka) je všem bez rozdílu mužským sborům skladba přístupná, protože veskrze homofonní, rhytmicky a harmonicky jednoduchá -- a proto výtečně způsobilá k potírání copově-sentimentálních requiem á la Horák et Labler.
Missa »in hon. Domini nostri Jesu Christi« pro 4 smíšené hlasy. (Vyšla v )Cyrillu«.) Tato skladba připomíná svou zevní fakturou Wittovo op. 18. a Skuherského mši »in hon sc. Ferdinandi– Provází-li se místy varhanami, pak jest přístupna i slabším sborům. Vane v ní duch naprosto moderní, diametrálně rozdílný od antických aneb antikvisovaných skladeb. Moderní tóniny a harmonie, převládající homofonie v rouše dnešní rhythmiky ze stylů světských skladeb sem přenešené, tu a tam vtroušená figurace v střídavém kontrapunktu, spoře jen uvedená imitace motivická; přechod z panující tóniny do tóniny spodní velké tercie (viz Credo) s ostatními konsekvencemi daleko vybočující modulace a j. v. to, pravíme, to že má býti nechutnou kopií starých ztrnulých vzorů?
O ostatních skladbách téhož autora dále se rozepisovati nedovoluje obmezené zde místo. Ukázka ta dostačí k opětnému důkazu, že stesky našich odpůrců na nechutné odvary staroitalských a nizozemských mistrů jsou naprosto bezpodstatné -- snad jen pouhou smyšlénkou -- protože stojíme již před samým koncem historicko-biografické části této úvahy, pokud jde o pravověrné komponisty, ale dosud nebyli jsme při nejlepší vůli s to najíti aspoň jediného hudebního penězokazce«.
(Pokračování.)
N1%

Nejstarší svědectví gregorianské tradice.
Podává P. Berttnrct Velíšek, O, S. B.
(Pokračování.)
V
eImi důležité a zajímavé svědectví o gregorianské tradici máme od sv. Lva 1V* papeže (847 855). jest to l i s t k opatu H o n o r a t u (Honorato Abbati) *), v němž nařizuje papež pod trestem klatby zavedení římského zpěvu Řehoře Velikého. Nebude od místa, uvedeme-li aspoň v překladě úpiné znění tohoto důležitého listu: »Věc velmi neuvěřitelná,« počíná energicky papež, >došla k našemu sluchu (auribus nostris insonuit); je-li pravdiva, je s to, naši vážnost spíše zmenšiti než na ozdobu jí býti, spíše ji zatemniti než osvětliti: že máte totiž líbezný zpěv gregorianský (dulcedinem Gregoriani carminis) a způsob přednesu ve zpěvu a čtení, jaký (Řehoř) zařídil a učil, v takové nenávisti, že v tomto ohledu naprosto se rozcházíte nejenom s touto vám tak blízkou Stolicí, nýbrž i téměř s celou západní církví a se všemi, kteří v latinské řeči věčnému králi zvučně chválu pějí. Všechny tyto církve přijaly úpině zmíněnou tradici Řehořovu (traditionem Gregorii) s tak v e 1 k o u c h u t í a o b ě t a v o u 1 á s k o u, a tak velice si v ní zalíbily, že až posud, ačkoliv všecko obdržely, nepřestávají se u nás více dožadovati, domnívajíce se, že ještě leccos z oněch zpěvů u nás zůstalo. A věru, tento přesvatý papež Řehoř byl nejen
*) Tento list objevil a s více než dvěma sly nevydaných listii papežil od Gelasia 1, až k Urbana lI. uveřejnil učený anglický katolík M. Edmond Bishop (čti Bišup).