19 —

staročeských vánočních.. písní, jež svým lyrickým rázem každý pathos již vylučuje. A tu namane se nám otázka: Je pastorální ráz v chrámové hudbě vůbec, a v liturgické hudbě specielně zásadně přípustný? Tuto otázku dlužno zodpověděti záporně — a jen za jistých okolností kladně.
Pastorella předreforrnní doby byla a zůstane pouhou, na laciný effekt vypočtenou hříčkou, jež s podloženým posvátným textem až příliš živě kontrastovala a jej zpravidla karikovala. O pastýřích při narození Páně zmiňuje se, jak každému známo, evangelium; ale akcentus celebrantův nemá přece co činiti s komposicí ostatních pevných a pohyblivých částí zpívané mše sv. Pastorella nedá se tudíž z liturgie samé vyvoditi, pokud by šlo o zpívanou mši sv. Púlnoční matutinum obrací se sice k pastýřům slovy: >Quem vidistis pastores?« — ale to vše zase nemá co činiti se zvukomalbou, či se stylisovanou imitací dudlajících po evropsku pastýřů, jakož svého času pseudocírkevní komponisté nejnižšího již řádu naivně zbožné posluchače traktovali a takto chrám Páně znesvěcovali a posvátnost liturgie persiflovali. A proto pryč s takovouto zvukomalbou přitažených do chrámu Páně za pačesy šalmají a dud evropských pastýřů, pryč s touto blasfemickou staffáží a podobnými cetkami anachronistickými, jichž si ani pověstný v pseudocírkevní hudbě Mozart nevšímal!
Něco jiného jest však dětinná radost z narození Páně, pokud zhudebněna jest na podkladě církevní hudbě nutných vlastností, jež naivní a idyllický nádech do jisté míry snášejí. Připomeňme si jen Koenovo motetto »Adeste fideles- aneb to které responsorium z Mittererova Vánočního matutina, abychom seznali, že proti diskretnímu rázu pastorelly nelze ničeho namítati. Připomeňme si však také, že trivialní dudlanice různých těch Biihlerů, Schnablů a Kempterů v naší starší generaci stále ještě žijí a z mysli konservativního lidu našeho bez nápadného až roztrpčení tak snadno vypuditi se nedají. Prostý lid, nemající dostatečného pochopení pro mystický a symbolický ráz posv. liturgie, upravuje si obsah evangelia o narození Páně samorostlým svým způsobem, snad dle hodně již pobledlé tradice středověkých vánočních her a koled, kde pastýřům přidělena byla hlavní úloha, Pseudocírkevní hudba pi-icházela lidu tomu do jisté míry vstříc — ryze však církevní hudba nedopřává naivnímu realismu tomu nižádného místa, ač doba kvasu staré a nové éry dosud ještě neminula. Rázem tuto tradici bývalých pastorell přetnouti, nezdálo by se dosti taktním, opatrným, jelikož nepaedagogickým. A proto schvalujeme každou kompromisní skladbu tohoto druhu, jež lidovému vkusu aspoň částečně vyhovuje; aniž by důstojnost posvátného místa urážela. Lid s pozvolnou reformou daleko snadněji se smiřuje, nežli s reformou bezohlednou. S tohoto stanoviska dlužno Cainerovu pastorální mši nazvati šfastně vrženou kostkou. Spracovav ji na motivech staročeských vánočních písní, hleděl v ní vetkati nádech pastorelly občasnými prodlevami a některým tím melodickým a harmonickým obratem, pastorellám vlastním. Účelu toho dosáhl pinou měrou, bez porušení jednoty povšechného výrazu posvátné hudby. Výstražná poznámka na poslední stránce partitury zdá se nám býti bezpodstatnou. Živějším tempem této skladbě ublížiti může toliko dirigent-nedouk, který i samým gregorianským litaniím vindikovati dovede rhythmus pochodový.
Missa »in hon. Beatae Mariae Virginis« pro 4 smíšené hlasy a var-hany. (Vyšla v >Cyrillu« roku 1892.) Tato mše vyznamenává se fakturou veskrze solidní, jako Cainerovy práce vůbec. Panující v ní homofonie činí ji přístupnou každému poněkud jen secvičenému sboru; toliko třetí věta »Kyrie<, byla pracována figurativně, po způsobu varhanního praeludia. Harmonie pohybuje se v mezích moderních tónin ; jen tu a tam shledáváme se s jakýms; náběhem k tónu frygickému.
1*