— 13 —

čítá řeckým papežtim Agathonovi, Lvu li. a Sergiovi L, a konečně, aby vysvětlil název gregorianský Rehoři 16. (715 731), anebo raději Rehoři III. (t747). Gevaert si troufá tvrditi, že pro R e h o ř e I. nelze uvésti žádného svědectví, jež by bylo starší doby Jana Diákona (žil okolo r. 872). Proti Gevaertovi hájil starobylé podání, svědčící Řehoři I., benediktin G. M o r i n. Práce tohoto výtečného znalce patristiky bude v gregorianské otázce na dlouho, ne-li na vždy, směrodatnou; nechaf slouží za podklad našemu pojednání o nejstarších svědectvích gregorianské tradice.
Známé jest svědectví J a n a D i á k o n a, o němž učiněna právě zmínka; pro jeho zajmavost je zde nicméně uvádíme. Šestá kapitola druhé knihy jeho životopisu sv. Řehoře (P. L. LXXV) jest nadepsána: Antiphonarium centonizans, cantorum constituit scholam ; česky: Uspořádal Antifonář a založil pěveckou školu. Na to vypravuje: V domě Božím (počínal si) jako velemoudrý Šalomoun : věda, jak líbezná hudba nabádá ke zkroušené nábožnosti, sestavil ve své péči o zpěváky velmi užitečnou knihu, zvanou Antifonář Také založil pěveckou školu, jež doposud obstarává zpěv ve svaté církvi Římské a řídí se těmitéž pravidly; pro ni určil několik statků a dal vystavěti dva příbytky, jeden pod schody basiliky svatého Petra, druhý poblíž stavení patriarchálního paláce later-ánského; zde chová se podnes s patřičnou úctou jeho postel, s níž učil zpěvu, a metla, jíž hrozil chlapcům, jakož i původní Antifonář. V darovací listině ustanovil pod trestem klatby, aby se o tento majetek dělily obě části školy odměnou za každodenní službu.
Co z tohoto textu pro otázku gregorianskou důležitého vyvěrá, jest: ]. že okolo roku 872 považovali svatého Řehoře za skutečného původce Antifonáře; 2. že římská schola cantorum měla sv. Řehoře za svého zakladatele a obdarovatele; 3. že se honosili jeho authentickým Antifonářem a jinými památkami, jež dle obecného mínění souvisely s péčí tohoto papeže o církevní zpěv.
Gevaert zavrhuje autoritu Jana Diákona pro některé nesprávnosti, jež jsou v jeho údajích. Avšak, aby vývody Gevaertovy byly spravedlivé, museli bychom najisto věděti, že Jan Diákon napsal něco nesprávného zúmyslně, anebo aspoň lehkomyslně, muselo by býti dokázáno, že byl vůbec lehkověrným a lehkomyslným spisovatelem. Avšak máme o něm zprávu od vážného vrstevníka, totiž od známého A n a s t á s e b i b l i o t e k á ř e, jež tvrdí opak. Ve svém listě ke Karlu Holému praví Anastás : Hortantibus fratribus, et maxirne v i r o p e r i t i s s i m o Johanne diacono
verae fidei puritate ac s c i e n t i a e c l a r i t a t e n o t i s s i m o (Na žádost bratří a zvláště Jana Díákona, muže velmi sběhlého a proslulého ryzostí víry a v ě h I a s e m vědy.) duší tu také připomenouti, že kdyby Jan Diákon byl zde napsal pouhé smyšlenky, jeho vrstevníci by jej byli z toho ihned usvědčili; čekalf na jeho Život sv. Rehoře- papež i římský klerus dychtivě.
Gevaertovi přicházejí konečně památky po sv. Rehoři, o nichž mluví Jan Diákon, ,bizarními . Avšak tu dlužno připomenouti, že o těchto památkách činí se zmínka již dávno před Janem jáhnem. Notitia ecclesiarum urbis Romae< (Popis kostelů města Říma), kterýžto spis klade de Rossi mezi itineráře (cestopisy) s e d m é h o s t o l e t í , zve poutníky, aby vykonali také návštěvu ad Gregorii lectum . (u postele Řehořovy).
Můžeme tedy přijmouti vypravování Jana Diákona jakožto spolehlivé svědectví o tradici gregorianské, jak žila v jeho době.
Starší jest s v ě d e c t v í papeže H a d r i a n a li. (867-872). Tento nařídil, aby o velké mši sv. na první neděli adventní před Introitem zpíval se tropus, jenž opěvoval sv. Řehoře jako původce Antifonáře. Zprávu o tom nám podává rukopis