12 —

anebo uslyší ptáka zpívati, zaletí mimoděk duší svou do těch krásných rajských krajin. A takovým hájem, napiněným zpěvem je každý katolický chrám. Zde — v chrámu Páně ještě zpíváš. Před léty rozléhala se naše vlast zpěvem. Zpívalo se, zpívalo se mnoho ze srdce. Ale ted' zpěv umlkl; bída., starosti nedají lidu zpívat. Zajisté mi dosvědčíte mnozí, že vám doma pro samou starost ani nenapadlo zazpívat si. Jen když do chrámu Páně přijdete. Proto spěchejte bratři, sestry do chrámu Páně, do svého domova, do toho šumivého háje církve svaté, aby zde srdce vaše se rozepělo a setřáslo se sebe aspoň na hodinku všechen prach všedního života.,

Nejstarší svědectví gregorianské tradice.
Podává P. Bernard [7c16ek, U. S. B.
N
yní se pihlě pracuje o vydání chorálu podle nejstarších rukoi)isti, čili chorálu s tradicionehiími melodiemi. Tyto melodie, zachované ve vzácných rukopisech i tištěných knihách, byly považovány od pradávna za drahocenné dědictví po slavném papeži Řehoři Velikém. Vděční dědicové oceňovali zásluhy Řehoře I. o posvátný zpěv tak velice, že zvali římský chorál po něm jednoduše gregorianským .
Leč není téměř památky, a byt byla sebe ctihodnější, aby ruka lidská drze na ni nesáhla. Af mlčíme o zlomyslném, do nebe volajícím ničení nejdrahocenějších památek, o čemž vypravují smutné stránky dějin každého národa, který se zmohl na umělecké památky, --- co učinil pobloudilý, ba zdivočilý vkus 17. a 18. století z nejedné perly klassického umění af románského, af gotického ?
Tak nezústalo ušetřeno ani ctihodné dědictví sv. Řehoře.
Smělí reformátoři 16. a 17. století vytýkajíce zpěvu gregorianskému ruzné ne-dostatky, chtěli jej opraviti. Ale jejich oprava dopadla tak, že jim zústala pod rukarna pouhá karikatura chorálu sv. Řehoře. To bylo první se prohřešení proti gregorianské tradici. Tito hudebníci nenamítali ovšem ničeho proti podání, že papež Rehoř f. měl zvláštní péči také o posvátný zpěv; ale domnívajíce se, že zděděný chorál má za-potřebí radikální opravy, popírali aspoň nepřímo, že mají před sebou odkaz Řehoře Velikého.
Přímý boj proti gregorianské tradici zňstaven teprve osvícenému věku osmnáctému. Přítel Leibnitzúv, J i ř í baron E c k h a r t, pokusil se r. 1729 ve svém díle »De rebus Franciae Orientalis< dokázati, že nikoliv Řehoř l., nýbrž Řehoř II. dobyl sobě zásluh o zpěv zvaný gregorianský. Proti němu hájili tradici roku 1743 Dominik G i o r g i ve svém díle De lihtrgia Romani Pontificis, a r. 1749 V e z z o s i ve svém vydání liturgických děl kardinála Tomasiho.
R. 1772 pořádáno v Benátkách nové vydání spisu sv. Rehoře Velikého. Devátý svazek obsahuje mezi jiným také liturgické rozpravy pod jménem: rsagoge liturgica. Pisatel těchto rozprav J. B. Galliccioli dotýká se též otázky gregorianské, ale nepokouší se ji rozluštiti, nýbrž opakuje jen mírnými slovy záporné argumenty Eckhartovy.
Nejnověji se přidal k Eckhartovi ředitel brusselské konservatoře M. F. A. Gevaert (čti Gevart). V prosinci roku 1889 měl ve veřejném sezení belgické akademie přednášku na thema: ,Liturgicicý zpěv Církve latinské«, ve které předvádí zcela zvláštní theorii o vyvinutí se římského chorálu; hlavní zásluhy o jeho vypěstění při-