— 10 —

pojmenovali ty učitely, kteří pilným vyučováním hudbě za účelem povznesení hudby chrámové a zpěvu se vyznamenali.«
Pro naši diecési jest ustanoven zpěvník »Oltář Kdyby jen dovedly děti zazpívat všechny ty krásné písně, které obsahuje zlatá ta kniha! Práci to dá, ale co jest bez práce ?
1.	Proto jest potřeba novým písním dle »Oltáře« děti přiučovat.
Festina lente. Ne ryc -- a pak nic. Všeho moc škodí.
Začnem cvičit písně, kterých nejvíc třeba.
Chce-li hospodář opraviti v několika letech krytbu svých rozsáhlých stavení, počne jistě nejprve opravovati tam, kde nejvíc teče. A tak tornu ve všem. Ve kterých písních, af adventních či vánočních neb postních, marianských mezera největší, tam začni a pokračuj dále jako onen hospodář. (Věstník II., 18.)
Pokud cvičení písní kostelních se děje, lze šetřit tohoto postupu. I. Neporozumí-li děti obsahu písně, neporozumí ani přednesu. Píseň bez pochopení textu jest strom bez mízy, ptáče bez křídel, tělo bez duše. Nezapomeňme na s I o v n í přízvuk! Pří-zvuk v češtině je z pravidla na slabice první. Má-li slovo více slabik než dvě, bývá na slabice první hlavní přízvuk, na některé pak další slabice přízvuk vedlejší. Týž bývá nejčastěji na slabice třetí a páté, vůbec na slabice počtem liché. Píseň :Otče náš, milý Pane« -- právě chybný přízvuk. Předložky jednoslabičné spojují se se slovem nejbližším, splývají sním v jedno slovo a mají přízvuk jakožto první slabika tohoto celku. Předložky: dle, kol, skrz, krom, přízvuku nemívají. Předložky dvojslabičné mají obyčejný přízvuk. Zájmena p ř í k 1 o n n á, t. j. taková, která ke slovům předcházejícím se připojují (a s nimi společný přízvuk mají) : ho, nur, mi, ti, si, mě, tě, se jsou bez přízvuku. Rovněž tak slovice příklonná : že, tě, li, a spojky jedno-slabičné na př.: a, i, by, zda. (Vide Nápěvy k »Oltáři«.)
Aby při zpěvu se dbalo náležitě slovního přízvuku, vyznačena je v Nápěvech k -?Oltáři« t u Č rl ě] Š 1 nl tiskem slabika hlavní přízvuk ve slově mající obzvláště tam, kde přízvuk hudební s přízvukem slovným jest ve sporu, kde by totiž melodie nutila k akcentu slovnímu na místě nepravém. Proto učme děti vyslovovat slova zřetelně a správně a srozumitelně. Často slyšet stížnost: Zpívali by pěkně, ale není rozumět slovu, nevím jestli zpívali česky --- nebo čínsky. Proto jest potřeba text písně pře-číst, potom objasnit, kde potřeba vyložit, osvětlit. Doporučuje se zmínit o skladateli slov, o komponistovi nápěvu, a tak zasvěcovat děti do dějin literatury zpěvní a hudební. Pochopí-li děti slova písně, pak zpívají s chutí, s vroucností, se zápalem, A to je to, co píseň činí písní.
11. Přikročí se ku cvičení melodie. Nacvičí se věrně dle not. Nemají-li děti pojem o notách, pak se vysvětlí, kdy stoupat, kdy klesat hlasem, kdy dodržet, nepředržet.
Dobrý učitel předzpěvuje část po části ; žáci opakují. Když takto první verš, byf i nedokonale jest dozpíván, učiní se krátký oddech. Pak se první verš tímž způsobem ještě jednou přezpívá; když opět dozpíváš, budiž zase oddech. Na to před-zpěvuje varhaník několik dalších veršů. Pak přezpívá píseň jednou v celém tahu, by žáci měli pojem jak zní píseň v celosti. Velmi pomáhá doprovod na housle, varhany z počátku silnější, pak slabší a slabší, by si žáci zvykali na intonaci. Tak se cvičí několikrát. Upozorni, by se slova zbytečně neprotahovala, nezpívala tuze zdlouha, nebo zase rychle. Jest jisto, že žáci utíkají z taktu; jejich mladický temperament jest tím vinen. Jako rány na zvon dějí se ve stejnoměrných pausách, tak přidržujme zpěváky k zachování taktu.