6

12.	M i s s a i n h o n. s c. L a u r e n t i i, pro alt, tenor, baryton a bas s průvodem varhan. Nákladem Theissingova knihkupectví v Miinsteru ve Vestfálsku. Tuto mši přijal referent, P. U. Kornmiiller, do Cecilského katalogu těmito slovy: =Jest to ryzí skladba, zbožného a církevního ducha, beze zvláštních obtíží, kterou každý poněkud jen řádně vyškolený sbor zmůže. Budiž jmenovitě oněm sborům, jímž se sopránů nedostává, co nejlépe doporučeno.,:
13.	M i s s a i n h o n. s c. S u i t b e r t i pro 4 mužské hlasy byla taktéž s nemalou pochvalou do Cecilského katalogu pod č. 1578 přijata.
Ježto úvaha naše sleduje ještě jiné cíle, nemožno o ostatních skladbách Foersterových více referovati. A. Foerster svým převážně snadným a populárním slohem, svou moderní harmonií a modulací, svým plynným a živým kontrapunktem dovede upoutati nejen laiky a dilettanty, nýbrž i odborné hudebníky. Jest všudy a vždy svilj, jest docela moderně cítící skladatel, jemuž nic šablonovitého, konvencionelního, na jistých starých vzorech utkvělého z péra nevyklouzne. Tak zvané loci communi mnohých skladatelských trpaslíků u něho nenajdeme, který jest veskrz původním, a dovede se vyjádřiti s noblessou přímo Schumannovskou. Libuje si, jak již praveno, v moderním slohu varhanním; vokální sloh starocírkevních klassiků Foersterově individualitě nesvědčí. Proto také fakta jeho mluví až příliš určitě v neprospěch našich odpůrců, kteříž v každém, striktně reformních zásad držícím se skladateli vidí kopíristu starocírkevního slohu. Objektivní však kritik, pokud zjednal si aspoň dostatečné znalosti veškerých slohů církevní hudby, soudí o vytknuté nám z nepřátelského tábora paralellitě slohu 16. a 19. věku zcela jinak. Vždyf dnešní náš skladatel je moderními tóninami tak mocně ovládán, že jen stěží dovede se vpravovati do ducha starých tónin. Nejen subsemitonium modi jiných stupňů, nežli právě sedmého, ale i kadencování, ba přímo celý harmonický proces se svými rhytlunickými konsekvencemi, jak postupem tří posledních věků byl vypěstován, vtírá se každému věrnému synu naší doby tak mocně, že bez těchto činitelů ani při harmonisaci gregorianského chorálu, kde antického rázu šetřiti jest jaksi kategorickým imperativem, nedovede se zúpina obejíti.
A. Foerster, jenž svýrni světskými skladbami dokázal, že by na poli církevní hudby mohl taktéž býti »dítětem své doby«, není ani palestrinovicem, ani přewagnerovaným wagnerovicem. lndi.,idualita jeho cele založena jest na zdravém konservativismu. Vlévá proto svůj myšle,'<ový proud do starých osvědčených forem, nepoohlížeje se při tom po nových cestách, po nichž ubírati se může toliko (jednou asi za sto roků rodící se) genialní stylista. Jest konečně ještě otázkou, zda-li hyperchromatismus zasluhuje býti nazván novým stylem.
Mezi relativně absolutní distonickou 16. věku a sporadickou chromatikou doby světských klassiků není ostatně taková vzdálenost, jako mezi touto a hyperchromatismem dnešní opery. Mírnou chromatiku éry světských klassiků reforma církevní hudby do jisté míry již applikovala — avšak proti hyperchromatisnw chová se s náležitou reservou, poněvadž právě v tomto »latet anguis in herba«. Jak známo, někteří cecilianští i naši komponisté pokusili se o jakýsi přijatelný snad kompromisní sloh tohoto druhu --- ale slohu nižádný z nich nenašel, za to však na cudném a posvátném klidu, jímž dřívější skladby jeho se nesly, velmi mnoho ztratil.
Hyperchromatismus — jako pohodlný pláštík k zakrývání chudoby ducha dnes již zcopovatěl, a proto zle vyplácí se pěstitelům svým. Komu není dáno, býti nejméně Rich. Wagnerem slovem i skutkem, nechf se ho raději straní, protože páchne čertovinou. Nabažili se ho i v samé vlasti své, totiž v Německu, kde dnes