-87

dómu, proto musí složiti kauci a v této své důstojnosti podléhá bezprostředně prelátu strážci (praelatus custos). Název svůj má podle stanov kapitulních, tento název má jenom, zpěvákem není. O historii a vzniku tohoto »kostelníka-bonifanta jsem se nedověděl ničeho. Snad stravovali se u něho ti malí dómští zpěváci — praví bonifantes zde fundatisté zvaní! Odtud by byl snad jeho název, jakožto vrchního bonifanta. To však jest jen názor soukromý.: Tak zní zpráva z Olomouce.
Veliké důležitosti zdají se nám býti zprávy Tomáše Pešiny z Čechorodu, v díle jeho Phosphorus septicornis«, stella alias matutina, hoc est: sanctae metropolitanae divi Viti ecclesiae Pragensis majestas et gloria, quibus illa per tot saecula orbi nostra enituit semper clarissima. Pragae, typis Arnolti de Dobroslavina, anno 1673.
Světlonoš sedmirohý (světlo sedmeré), jinak hvězda jitřní, to jest: posvátného metropolitního svatého Víta chrámu pražského velebnost a sláva, jimiž chrám ten, po tolik století vždy přeslavný, světu zářil. V Praze, tiskem Arnolta z Dobroslavína, roku 1673.')
Jak známo, prohlášen legitimní král český Ferdinand ll. (1619 --1637) odbojnými stavy za trůnu zbavena, a zvolen dne 27. srpna 1619 Bedřich falcký, později zvaný zimní král , za krále. Tento král byl rozhodným kalvíncem. Ukázal to k úžasu všech střízlivějších o vánocích, jež trávil na hradě pražském roku 1619. Popudem královny Alžběty a se schválením královým i za souhlasu předních jeho rádců pána z Roupova a pána Budovice byla po kalvínsku nejpřednější svatyně národa českého na královských Hradčanech vyčištěna; t. j. znamení spásy naší, kříž, bylo z místa svého svrženo, oltáře pobořeny, obrazy i ostatky svatých vyhozeny. Chrám byl duchovenstvem úpině opuštěn. Musilo ono, i arcibiskup, i kapitula ustoupiti kalvíncům. O statky jejich rozdělili se jiní. Gindely, Dějiny českého povstání I1., strana 213, nám podrobně o tom vypravuje: ,Když dělníci při snímání obrazův a krucifixů počínali si opatrně, nebylo to po chuti vznešených diváků (bylif to : p. Berka, p. Budovec, p. z Berbisdorfu a Skultetus, dvorní kazatel krále Bedřicha)
i nařídili, aby velký krucifix, stojící nad hlavním oltářem, jednoduše byl shozen. Když se tak stalo, přistoupil Berbisdorf a kopl do sochy Kristovy, řka: ,Ted' tu ležíš, bídáku, pomoz si sám. Podobných potup stalo se více. Zotvírány oltáře a hrobky. Lebky a kosti z nich vyňaty, jež pak dvě služky Skultétovy odnesly do jeho domu na spálení.') Svatyně královské nikdo nebránil ; vlastní strážcové její arcibiskup a kanovníci musili skrývati se před zlobou zuřivých odpůrcův, a z jiných nikdo neměl odvahy, ba snad se takového rouhavého pychu ani nenadál.
Když pak takto vše bylo vyčištěno a upraveno, tu o Božím Hodě vánočním král Bedřich a 11 dvořanů jeho zasedli k velikému stolu v presbytáři postavenému,
Tomáš Pešina, narozen roku 1629 v Počátkách, studoval v Jindřichově Hradci. Roku 1653 na kněze byl vysvěcen a po horlivé činnosti ve správě duchovní povýšen byv do stavu šlechtického s přídomkem z Čechorodu, stal se konečně kanovníkem a praelatem (děkanem) kapitoly svatovítské. V úřadech svých úsilovně se snažil o rozmnožení a povznesení kněžstva katolického. Sepsal »Moravopis (3 díly), pak výtah z něho (předchíidce Moravopisu), a to »ku poctivosti národu jazyka českého i moravského, abych ukázal, že jsem upřímný ctitel své vlasti a pravý Čech a za svou vlasteneckou řeč se nestydún-. Vydal spis »Ucalegon:, obsahu politického, latinsky, v němž vládám křestanským uvádí na mysl rostoucí nebezpečí od Turkú hrozící. Dále spis »Phosphorus septicornis«, a r. 1677 veliký spis historický : »Mars Muravicns Vyznamenán byv titulem císařského rady a falckraběte stal se i tit. bisknpenr snrederevským, a učiniv mnohá dobročinná pořízení, zemřel morem dne 3. srpna 1680, čimž pohříchu zabráněno bylo další úspěšné činnosti jeho, jíž by byl, maje u císaře Leopolda dosti vlivu, velmi ještě prospěl vlasti své. Dle AI. Hrudičky, Františka Slavatová, str. 204. ---Založil i klášter Pavlínů v Obořišti, a mezi Příbramí a Dobříší, kde nyní usadili se Redemptoristé. Schroller CSSR., Pět listů z Obořiště.
') Hrudička, Františka Slavatová, str. 44.)