86 —

zbožných zpěvů. Kronikář Vincentius praví k r. 1158 o vojínech českých, Milán obléhajících : An eorum cantibus ... Mediolani resonat obsessio.
V dílu L, str. 44.: O zpěv pečovalo duchovenstvo rozličným způsobem. O horlivé péči duchovenstva té doby svědčí také zřízení tak zvaných >bonifantes (boni infantes, t. j. hodné děti) nebo >boni pueri«. Ustanovil totiž pražský kanovník Eberhard 1. P. 1259 (podle Dobrovského : Gesch. d. bóhm. Liter., str. 79) při pražském kostele 12 žáků, jimž bylo za povinnost uloženo, stále přisluhovati v tom kostele při zpěvu, čtení (»legenda,<) a při hodinkách církevních. Na výživu jich vykázal kostelu některé důchody statku »Veliká ves=.')
Tací bonifantes byli brzy po svatovítských ustanoveni též při vyšehradském kollegiátním kostele (počtem 12), neví se určitě kdy a kým; jisto jest, že ke konci XIII. století již byli zřízeni. Byli to žáci nebo klerikové. Příjmy rněli na jednom dvoře, jenž patřil ke kostelu Panny Marie před Týnem. Také ves Čakovice s tvrzí a I3ašf jim náležely. L. P. 1317 ustanoveni byli kapitolou místo bonifantů kněží. Však teprve r. 1326 usnešení to bylo provedeno a místo 12 bonifantů ustanoveno bylo 10 kněží chorálných.«2)
O bonifantech zmiňuje se ještě Tomek v Dějepisu města Prah),, díl III., str. 29 a 56, pravě, že k úřadu >kustoda,: kapitolního příslušelo též zboží ve Veliké vsi (na pravé straně Vltavy pod Prahou) s povinností k opatřování z něho dvanácti bonifantů potřebami života (za doby Karla IV.) ; též na str. 62.
Mluví o nich též »W. Ruffer, Historie Vyšehradská, v Praze roku 1861 na stránce 115 pod názvem »duchovní osoby, bonifantes nazvané, 12 v počtu. Na místě jich 10 kněží nazvaných chorálních zřízeno«. Praví: >Kdy a kdo bonifanty u Vyšehradského chrámu Páně založil, nenalezl jsem. Byli to žáci, neb klerikové, kteří při službách Božích denních i nočních sloužili. Příjmy měli na jednom dvoře, jenž ku kostelu Marie Panny před Tejnem patřil a r. 1322 nějaký Štěpán z Tetína právem zákupním (emfiteutickým) pronajatý měl. Platil 3 kopy, které clericis bonifantibus patřily; ves Čakovice s tvrzí a Bašt jim patřila. Již dávno o tom se mluvilo, aby místo bonifantů kněží se ustanovili, a roka 1317 v kapitole tak se ustanovilo, však v skutek neuvedlo. Držislav děkan zřídil jim stavení, jak se zdá, to samé, jež pro sebe od krále Jana dostal, neb bylo zbořené, že v něm bydleti nemohl. Tvrz v Čakovicích a jiné věci na statcích bonifantů spravil a zřídil, poněvadž dosti příjmů k výživě neměli, tedy na ně náklad vedl. To vše činil ze svého a počítal 80 kop gr. praž. výloh. Žádal od kapitoly náhradu. Kapitola zaprodala (emfiteuticky) zboží boni-fantů Bašt a Čakovice, dostala 66 kop praž. gr. hotově a ročního platu 32 kop. Tyto zůstaly za důchod bonifantům, a 66 kop vzal děkan za náhradu. -- R. 1326 místo bonifantů kněží chorální ustanoveni byli.« Pak vypočítává Ruffer povinnosti těchto kněží.
Z olomoucké diecése, kde jsem se dotazoval, dostal jsem od p. doktora Tittla prostřednictvím pana Horáka zajímavou zprávu, že na dómě olomouckém doposavad první kostelník bonifantem se nazývá. Zpráva ta doslovně zní takto: >Bonifant, nazývá se na dómě olomouckém první kostelník, není snad jinak nad ostatní kostelníky povýšen, jest jen primus inter pares. Má vrchní dozor nad ostatními a zároveň nad pořádkem. Kromě toho obléká ponejvíce on sám kanovníky a preláty, (jest totiž zde dvojí sakristie, obyčejná a kanovnická, v této poslední »bonifant sám obléká). Má zároveň dozor nad poklady (monstrance, kalichy, kříže, -- staré a vzácné)
') Viz o nich též v Borového Dějinách diecése pražské, str. 103, 146, -206-') Ruffer : Histor. vyšehr., str. 116.