- 85 —

Vizme i zprávy, o bonifantech jiných autorř, pokud pisateli článku tohoto byly přístupny.
Borový v Ottově Slovníku naučném, IV., 344, o nich píše následovně. Nejprve zmiňuje se o významu slova, pak praví: »Bonifanti byli žáci školní, jichž při chrámu svato-Vítském v Praze 12 bylo ustanoveno ke zpěvům církevním a k říkání žalmů První nadání na výživu bonifantů učinil kanovník Eberhard (j- 1259), koupiv některé statky ve Veliké vsi blíž Panenských Břežan k opatření žáku těch potravou a oděvem. V den Mládtek (28. prosince) chodili bonifanti do kláštera břevnovského, kdež se jim jal<ési občerstvení podávalo. Avšak při té příležitosti bývali bonifanti začasté provázeni od velkého počtu osou světských i duchovních, jež, majíce obličeje k nepoznání pobarvené, po klášteře sem tam bělialy, šaty mnichů trhajíce, nádoby rozličné roztloukaly, mnichům lály, ano je i bily, koně z kláštera s sebou odvedly, a jiné také věci pobravše, navrátiti nechtěly. Pro tu příčinu opat břevnovský již r. 1255 vedl stížnost ti papeže, načež obyčej ten byl naprosto zrušen a opat břevnovský za to zavázal se platiti bonifantúm každoročně čtvrt hřivny stříbra o štědrém večeru. -- 1 při vyšehradské kapitole bývalo 12 bonifantu k nižším službám kostelním, avšak r. 1326 uzavřela kapitola na místo Uonifantu zříditi 10 kněží chorálních.: -- Skoro týmiž slovy vyjadřuje se Borový ve svých „Dějinách diecése pražské, str. 103., přidávaje slova: »Mimo jiné obyčeje tehdejšího věku zachovávaly se v Čechách, zvláště v době vánoční, rozličné pochůzky, které někdy nevinnou a žertovnou povahu měly, někdy však v neslušnou míru se převrátily.- Borový mluví o bonifantech v tomtéž díle ještě na str. 146., kde praví: Xe zpěvům církev-ním a k říkání žalmú bylo ustanoveno 12 žákův školních, kteříž se nazývali bonifanti« ; pak na str. 206., kde vypisuje náboženský život v Čechách od r. 1344—1421 :
Bylot u sv. Víta bezmála 300 duchovních, mezi nimi 50—60 kanovníku (z nich 34 se stálými příjmy), mnozí vikaristé, oltářníci, kaplani, choralisté (30) a bonifanti.
Vizme, co praví Konrád ve svém díle »Dějiny posvátného zpěvu o nejstarší době vůbec a o bonifantech zvlášf : Díl L, str. 41.1) -Snadno jest nám domysliti se, že pro řádné pěstování bohoslužebného zpěvu nejzávažnější podporou i podnětem stalo se záhy založení biskupství pražského r. 973. Odtud počalo i školství hojně vzkvétati, jsouc co nejúžeji spojeno s církví. Však patřilo i učení zpěvu a hudbě tehdáž k obecným naukám školským a k obecnému vzdělání. (Viz trivium a quadrivium.) Také sv. Vojtěch poslán byv do Děvína a poručen tamějšímu arcibiskupu Adalbertu k vychování, obdržel zajisté vzdělání v hudbě dle tehdejší doby.
Nejen duchovenstvo, nýbrž i obecný lid, ano i vladykové ve chvalách Božích zpívajíce pilně se účastnili, jak tehdáž i v Čechách po starodávném obyčeji církve bylo. To zřejmo i z historických dokladů. Ano, zpívati žalmy při službě Boží pokládáno tehdy obecně za povinnost všech, i nejvzácnějších rodem ; zpěvu žalmů se naučiti bylo zvláštním předmětem vyučování na školách tehdejších. Kronikář Kosmas dí o sobě, že již jako chlapec žalmy říkával (cum ruminaret psalmodiam).« A podobně svědčí i o juditě, že dali ji starostliví rodiče do kláštera na vychování, aby se tam přiučila žaltáři.
V dalším mluví pak Konrád o tom, že zpěvu učila se mládež na školách, bez nichž nebyla žádná kolleáiátní kapitola, ani žádný klášter. jinoši i dívky znali mnoho
nus, si est ita — jak bylo žalováno — dictos Clericos, ut a tali praesumptione desistant, monitione praernissa per Censuram ecclesiasticam, apellatione remota praevia ratione compellas, t. j. rozkazujeme, abys kleriku těch napomenul, a pak, neuposlechnou-li, i církevními tresty je potrestal.
) Viz i ~Cecilie<, nyní =Cyrilla, r. IV., str. 41. a násl.