-84

nakloněn; tím větší vzbudilo podiv, když později stal se jeho největším chvalořečníkem a nejrozhodnějším obhájcem.
Sporům, jež pak pro toto vydání byly mezi jeho odpůrci a obhájci vedeny, učinil papež Pius X. konec svým Motu proprio ze dne 22. listopadu 1903, jímž zrušil všechny privileje medicejského vydání a prohlásil tradicionelní melodie za officielní chorál církve římsko-katolické.
Kéž tímto slavným činem jeho Svatosti nastane doba pravé reformy, pravého obrození a rozkvětu chorálu.

® zpěvu chlapeckém.
Podává P. BOhamll MatPft1, kněz kongregace Nejsv. V.NIki pitele. (['okračování.)
ame za to, že bonifanti byli u kostela svato-Vítského mnohem dříve; snad
vydržováni byli z dobrovolných příspěvků kanovníků, snad odjinud, než na tom nezáleží, zpráv o tom nemáme. Soudíme, že byli bonifanti nmohem dříve z důvodu toho, že zmínka se činí o výtržnostech, které se staly v klášteře břevnovském. Nežli slavnost ta degenerovala, musila, jako v Německu, dlouhá léta býti asi beze všeho nepořádku. Roku 1255 vede si opat břevnovský stížnost až u papeže, musily tedy nepořádky býti veliké, které ne za jeden rok, ale za mnoho let povstaly ; kromě toho musila instituce bonifantů býti již zakořeněna a míti oporu u mnohých v Praze, jakož i slavnost ta; proč nevede si opat stížnost u kapitoly neb u biskupa? Snad již dříve u těchto instancí vedl si stížnost, ale nadarmo, či nechtěl u nich si stěžovati? Zdá se, že snad jmenovaný Eberhard, věda, že stěžuje si Břevnov do bonifantů, nadaci tu založil, aby byly příjmy jejich stálejšími.
Vizme, co praví nejd. p. biskup Krásl ve svém spise »Sv. Vojtěch<. o bonifantech, str. 348.: >>Vedle mnohých starostí, jež opatu Martinovi přinášela všechna správa klášterní, nemalou mrzutost s biskupem pražským a jeho kapitulou spůsobili zpěváci svatovítští či bonifanti (boni infantes, boni pueri, innocentes). Mimo jiné obyčeje věku tehdejšího v době vánoční hojně se koledovalo. V den Mlád'átek (28. prosince) odedávna chodili bonifanti svatovítští (boni infantes t. j. hodní hoši, jinak též innocentes t. j. neviňátka, mlád'átka) koledovat do kláštera břevnovského, kdež se jim za to dostávalo nějaké rekreace či občerstvení. S bonifanty chodili tam i mnozí duchovní (t. j. clerici) pražští a mnoho lidu obecného; někteří z nich, majíce obličeje k nepoznání pobarvené, po klášteře sem tam pobíhali, šaty mnichů trhajíce a nádobí roztloukajíce; ano docela i mnichům se posmívali, mnohé věci z kláštera odnášeli, takto nejen nedůstojné výtržnosti, ale i hojnou škodu klášteru působíce.
Již p ř e d c h ů d c o v é Martinovi nad tíni nemálo se horšili a zlozvyk jinak zastaviti nemohouce, žalovali papeži Řehoři IX., k jehož rozkazu roku 1234 biskup míšenský přijel do Prahy, aby zlozvyk zrušil.') Klášteru se odlehčilo, ale ne na dlouho. Na zákaz se pozapomnělo a koledovalo se zase s neslušným šprýmováním jako před tím. Pořádku milovný opat Martin nemohl jinak a v Římě žaloval znova, a ne nadarmo. Papež Alexandr IV. pražskérnu biskupu Mikuláši (1. dubna 1255) dopsal, aby řeholníkům zjednal klid žádoucí a odstranil nemístný zlozvyk na dobro. To se také stalo.2)
') Borový: Dějiny diecése Pražské, str. 103; Schramm: Regesta ad-a. 1234, n. 2.
') Ziegelbauer: Epit. hist., p. 226: Mandantus per Apostolica scripta fraternitati tuae, yuate-