— 82

e mali suoni'), kteréžto rčení stalo se pak pro podobné snahy takořka okřídleným slovem. Ale kdo pak dal oněm hudebníkům právo, oloupiti starý, ctihodný chorál o jeho bohaté melodie pod záminkou, že jsou to barbarismy, a šmahem změniti intervally, které se nehodily do úzkého rámce jejich theorie ?
Či dospělo hudební umění v oné době takové výše, že se mohli jeho zástupci odvážiti s neobmezenou autoritou na opravu chorálu, jehož lahodné melodie na-šeptala dle starobylé tradice nebeská holubice svatému Řehoři do péra? Jesti přece známo, že právě tenkráte jevily se namnoze příznaky rozkladu církevní hudby.
Kdo se dá do studování melodií medicejskélio vydání, nenalezne v nich pevných zásad, ale naopak shledá, že tu mnoho libovůle a úzkoprsého pedantství.
Libovůli nalézáme na př. v užívání not. Pravidelně má jednotlivá nota (punctum) hodnotu krátké; ale přece je častokráte nota dlouhá (virga) nad krátkou slabikou. Libovůle jeví se dále v užívání nebo vynechání tak zvaného h-molle v melodiích tetéž tóniny, af na začátku čili při intonaci, nebo uprostřed, aneb na konci.
Pedantství jeví se hlavně v tom, že každá melodie počíná tónikou, nebo dominantou. Vyloučivše jiné tóny, jež na začátku melodie základní tón (tóniku) anebo dominantu předcházely, zbavili reformátoři chorál o nejednu vzácnou charakteristiku. To jakoby byli chtěli starým nadšeným pěvcům chorálu ukázati, jak si měli při skládání chorálních melodií položiti na stůl školácká schemata tónin cliorálil a podle nich na puntík sestaviti své melodie. Pochopitelno, že tito theoretikové nedocílili ve svých opravách oné přirozené krásy a velebného vzletu, jakým se vyznamenává původní chorál.
Bezzásadnost jeví se konečně křiklavým způsobem ve zkracování a předělávání melodií. Hlavní zřetel obrátili korrektoři melodiím Alleluja, gradualů a offertorií. Tu řádila zle jejich kosa a bez milosrdenství utínala krásné haluze bohatě rozvinutých melodií a jubilací.
Jak bezzásadně si při této práci počínali, poznáváme z toho, že neupravili melodie, jež se v Gradualu opakují, stejně, nýbrž pokaždé jak se jim namátlo. Zde posloužíme příklady.
Alleluja třetí mše vánoční (modus 2.) přichází opět na den sv. Štěpána, ale již v jiné podobě; opět v jinačí na den sv. Sylvestra a zase v jiném rouše na svátek "Zjevení Páně. Ve vydání solesmenském vrací se tato melodie ve stálé formě; ve versikulu jest ovšem při různém textu rozmanitě upravena.
Reformátoři XVII. století ovšem nepochopili, že tato ne právě dlouhá melodie vhodně vyjadřuje vroucí, dětinnou radost, již nám Každoročně přináší tajemstvi Božího Hodu vánočního, a že takořka znovu nám ji do srdce vlévá, když v době vánoční jako hláskem zlatého zvonku opět zavzní.
Podobná libovůle a bezzásadnost jeví se i v delších zpěvech. Offertorium : Dextera Domini etc. na neděli 3. po Zjevení Páně vrací se v Proprium de Tempore ještě aspoň dvakráte. Gradual z r. 1614—1615 otisknul ho úpině v prvním svazku dvakráte a v druhém jednou, ale pokaždé se značnými variacemi v též melodii.
Bez variací, ač nejsou tak značné, neobešlo se také krásné offertorium na čtvrtek po popeleční středě, jehož text jest až na jedno slovo na začátku tentýž, jako offertoria na 1. neděli adventní.
Tážeme se tu: zdaliž nezkrátili obezřetní reformátoři původní nemírně dlouhé melodie chorálu hlavně také proto, aby se lehčeji zpívaly ? Ale jak se s tím shoduje
') Tak Palestrina ve svém listě k vévodovi Mantuanskému r. 1578.