71

cíle jiné. Každý starší Cyrillista je zná předobře a váží si jich. Zevní forma i duch těchto skladeb splývá vždy v jeden a týž ladný celek, kterýmž lze uspokojiti jak znalce, tak i laika. Na Sychrových skladbách se zadostiučiněním pozorujeme, že i ty tolikráte již kaceřované a pranýřované distonické spoje, přese veškeré veto našich odpůrcu, přece jen něco více znamenají, nežli mrazivý formalismus, epigonství a kopirism. Stokráte lepší prostý a přirozený vývoj myšlenek v okruhu diatonických spoju a sonatovou formou vytknutého řádu modulačního, nežli pestrá směsice pikantně dissonantních spojit a krkolomné modulace při naprosté skladatelské impotenci ; a to již se stanoviska absolutní hudby. Důkazem toho symfonická a komorní hudba všech starších mistrů. I ta méně zdařilá věta té které symfonie aneb sonaty z doby světských klassiků má nepoměrně více jádra a života v sobě, nežli mnohá »symfonická báseň« aneb opera lecjakého modernisty, jehož manýru naši odpůrci nejraději by přenesli i na hudbu církevní. Nehledě ani ke slohu, či spíše k neslohovosti těchto modernistů, jichž světobolná, vůbec smyslná harmonie posvátné místo neméně uráží, nežli frivolní rirythmika a vířivá instrumentace pseudocírkevní hudby z doby baroku, můžeme, sit venia verbo, směle říci: »Non multa, sed multum.« Nikoliv na kvantitě, nýbrž na kvalitě záleží! V příčině té nelze s našimi odpurci jitiak, leč takto rozumovati: Vytýkáte nám, že pro přílišnou snahu o církevní výraz a liturgickou správnost zanedbáváme uměleckost dle požadavků absolutní hudby; vytýkáte nám, že nepěstujeme instrumentální hudbu chrámovou, že libujeme si v kopiích slohu Palestrinova, že ohražujeme se proti dnešním vymoženostem harmonickým; že krátce jako reakcionáři a zpátečníci zasazujeme se o přežilou, více než 300 roků starou hudbu, dle jejíž faFony hledíme prý přistřihovati i hudbu souvěkých skladatelů. Jak dalece výtky Vaše s pravdou se kryjí, poznali jste již a poznáte z této úvahy ještě s dostatek. My voláme s Vámi stejně po skladbách hudebně cenných a nespokojujeme se nikterak s pouhou liturgickou správností a kýženým výrazem skladby; činíme však rozdílu mezi uměleckostí a umělkováním — a proto náš neblahý spor.
Tvrdíte-li, že sled dvou mollových akkordů nám imponuje jako non plus ultra veškeré církevnosti, tož Jste velice na omylu. Nám přece nejde jen o pouhé akkordy, nýbrž o veškeré faktory skladby, jichž souhrn dává pak lepou formu a stylisticky správný výraz skladby, je-li tato mistrně a dle intencí autority církevní komponována. Proto také cudnou a výjimečně objevující se chromatiku zásadně neodmítáme, nýbrž toliko harmonické umělůstky a světácké dissonance. Pouhou reflexí pracně u klavíru stloukané akkordy pokládati za skladbu nemůžeme, jelikož takovéto školáctví ne-prospívá ani světské hudbě nejnižšího řádu. Fr. Wi#tem před 25 as roky ostrými slovy odsouzená Sch( I)fova diatonika jest právě tak málo uměním, jako Franchettiho chromatika v opeře >Asraěl
Pravý genius tvoří, epigon reflektuje. Antický sloh, klassicism, romantism, modernost, tof pouhá hesla epigonů, prosta veškerého významu. Kdof neustále hlásá modernost, zpravidla uvízne na modním zboží. Robert Schumann pravil kdesi : >Mělký duch může se skrýti za fugou; fugy jsou věcí velkých mistrů!« Tato sen-tence hodí se výborně na epigony-modernisty za•této asi přeměny: Slaboch skrývá se rád za effektní harmonie, jež jsou věcí toliko velkých mistrů. Ježto mu nic kloudného nenapadá, proto sahá po »pepřence« a »cukřence: chromatismu, aby takto donutil obdivujícího se mu dilettanta k výroku : »To jsou akkordy! co?«
(Pokračování.