— 70 -‑

slabší sbory nejen venkovské, ale i městské. Kde tato skladba zdomácní, tam vymizí za krátko ropová a sladkobolná requiem od Horáka, Lablera et tutti quanti, jež slyšeli jsme nedávno ještě i v samé Praze provozovati jednoduše obsazeným mužským sborem.
M i s s a 3 v o c i b u s cantanda in memoriam Millenna.riam sc. Methodii (pro 3 stejné, lépe však mužské hlasy s průvodem varhan). Vokální part této, moderní harmonií nesoucí se skladby zmůže každý poněkud jen secvičený sbor. Hojně však figurovaný průvod varhan vyžaduje varhaníka již zručnějšího a stroje, ne-li moderního, tedy aspoň slušněji disponovaného, kterému neschází nutná zde pedálová spojka aneb jemnější hlas pedálový o 8 stopách. Nebylo-li by lze těmto podmínkám vyhověti, pak nezbývá jiného, nežli varhanový průvod rozepsati pro smyčcový kvintet, po případě tam, kde violoncellisty není po ruce (rara avis i na městských kurech), hráti violoncellový hlas manualiter na varhanách. Tato skladba jest velmi vděčným úkolem pro mužské sbory.
M i s s a op. 12. pro 4hlasý smíšený sbor. Hlavní vlastnosti této velice zdařilé mše jsou: motivické, místy i thematické práce, jednotný proud myšlenek, cudná a velebná harmonie, resultující z diatonicko-harmonického processu a prostým modulačním řádem celkově zaokrouhlená forma. Proto také radujeme se z logického vývinu daného (z počátku každé skladby v této mši) impulsu či zárodku. Toho mocen jest toliko talentovaný a pilným sebevzděláním po ukončených školských studiích vyznamenávající se skladatel. Pravý opak toho jest ješitný routinista, jenž, nikoliv z vniterního popudu, nýbrž toliko z vnějších příčin nutí se do komponování, vlastně kombinování. Tento má v každé své skladbě zárodků na tucty; neví-li po 4--8 taktech kudy kam, exponuje znova a zase znova. Bez toho již dlouhé Credo aneb -Te Deum laudamus = zdá se pak pro samou nudu býti ještě delší. Ani sebe wagnerovštější chromatika a veškeré moderní amělustky neuchrání jej od duchamorného seslátání tónů a rhythrnu. Právě tato Sychrova mše podává nezvratného dukazu o tom, že pravý skladatel při veškeré své reservě má více hudebnosti v rnalíku, nežli pouhý routinista v celém těle. Jednolitá mše tato, jež svou zevní fakturou a svým výrazem kloní se k starým klassikům a. k některým skladbám Koenenovým (bez veškerého odia kopirismu), vyžaduje sil rhythmicky a deklamatorně vyspělých a nehodí se proto pro takové kury, kde bez nástrojové podpory nelze se obejíti. Závěrečné věty Gloria, Creda a Sanctus jsou zde přímo velkolepé.
M i s s a j u v e n t u t i s s t u d i o s a e *) (pro 4 smíšené hlasy s částečným pruvodem varhan) jest skladbou vyspělého již ducha. Střídá se tu hornofonie s dosti snadnou polyfonií nejen motivickou, nýbrž i thematickou. Vedení hlasu jest zde jako ve všech skladbách autora toho veskrze zpěvné, jelikož diatonicl<é; modulace nevybočuje nikdy z rámce nejužší příbuznosti. Celková faktura této mše připomíná Wittovo opus 18. (Polissa in hon. se. Augustini), od něhož iiší se však větší stručností a živostí. Dle svého názvu má tato mše vyhovovati přede vším studující mládeži nevyspělých ještě hlasu. Účelu tomu, jak z partitury vidno, bylo vyhověno s dostatek, ježto soprán e"} nikdy nepřestupuje a i na obyčejném rozsahu ostatních typu hlasových bylo sleveno o několik stupňů. Není tudíž pochyby, že této stručné, jinak velmi effektní — a pro skrovné požadavky na hlasovém fondu velmi praktické skladbě dostane se horlivých pěatitelu na všech poněkud jen slušnějších kurech.
O ostatních mešních a i jiných skladbách tohoto velmi plodného autora, jež téměř výhradně vyšly v ->Cyrillu:, nemožno zde referovati, ježto úvaha tato sleduje
«*) Nákladem Alfr. Coppenratha v Rezně.