- 46 -

liturgického netřeba se šířiti; bylt patrný od prvního dne, kdy obnovený děkanský kostel byl službám Božím opět otevřen.
Při vykonaných volbách zvolen byl na r. 1904 zase výbor starý, a to za předsedu Emil Saska, městský tajemník, za jednatele a pokladníka prof. Ant. Trnka, za ředitele hudby Frant. Jirásek, ředitel kůru, za revisory prof. V. Fayx a Ant. Porč, majitel domu a pohřebního ústavu.
Farní }ednofa Gyrillská v Eelivě. Jak možná psáti výroční zprávu o činnosti Jednoty, která se sice poctivě činila, aby o všech slavnostech a svátcích služby Boží vokální a chorální hudbou oslavila, ale žádnou zvláštní veřejnou produkcí, žádným šumným a hlučným koncertem, žádnou na venek okázalou činností po celý rok se neproslavila. Tichá, skromná byla působnost Jednoty naší, ale křivdil bych jí, kdybych řekl, že byla nečinnou, netečnou, nedbalou, to nikoliv. Cvičíval se hlouček pěvkyň a zpěváků našich svědomitě před každou větší slavností a opakoval v těch cvičbách bez netrpělivosti, co o budoucím svátku zpíváno býti mělo v kostele, byt již vícekráte totéž dříve při službách Šfožích zpíváno bylo. Myslil si asi : což kdybych byl nějaký někde půltón aneb snad celý tón zapomněl. A proto lépe bude napřed jej v paměti obživiti, než potom v kostele přes něj klopýtati. A takovými před-běžnými neopomenutými cvičbami přihodilo se nejednota, že provedení kostelní bylo skutečně skvostné, že to byl opravdový duchovní koncert, ne sice vypočtený na zvědavou veřejnost a její plytkou, často dost nekritickou pochvalu, ale po-skytnutý ze vzácné ochoty, z té duše toantt zbožnému, věřícímu lidu, shromážděnému před Svatostánkem a oltářem Hospodinovým, k jeho po-těšení, zbožnému povzbuzení a duchovnímu vzdělání. Když jserai odloučiv se někdy pro churavost dosti nerad od ostatních zpěváků, jen poslouchal, byl jsem věru nejednou pěkným, čistým provedenían mše neb jiné skladby mile dojat a za duchovní pochoutku milému sboru našemu ze srdce povděčen. Pravidelně podařilo se nejlépe »Kyrie« proto, že byla pozornost počáteční ještě soustředěna. Ale nedávno, v tomto postě, slyšel jsem u nás i »Sanctus« zpívat tak, jak ho snad jen andělé zpívají v nebesích. Zpívala se chorální mše »in dominicis adventus et quadragesimae« (4. dle kancionálku Lehnerova) a zpívaly ono »Sanctus« -- děti, ale tak něžně, tak hladce a přece melodicky přízvučně, s tak nevinným a jemným na příslušných místech důrazem, že se mi maně oči zarosily. -- Pravda, že skladba sama toho »Sanctus« a vůbec celé této chorální mše při vší jednoduchosti a prostičké modulaci jest tak vroucí, tak neobyčejně tklivá, tak k textu a jeho smyslu přiléhající, tak hluboce anystická, že se jí, trvám, jiná at chorální, af vícehlasá tak

snadno nevyrovná. Po vroucím, zbožnosti piném »Sanctus« jai<é to nádherné, jásotu piné a hned na to hluboce pokorné »Hosanna«. -- V hhaUoké pokoře počíná »Benedictus«, klaníc se Beránku na oltáři přítomnému a raduje se, že k nám na oltář sstoupil, poponášejíc do výše melodii (a srdce lidské) při slovech: »qui venit«. Radost trvá, ale již mírnější a rozjímající o převelikém tajemství Vel. Svátosti i při slovech: »in nomine Domini.« A opět to nádherné, jásavé a hluboce se klanící »Hosanna«. — A může býti lepší, případnější, procítěnější illustrace textu nad melodii »Agnus« téže mše? S jakou pokorou počíná a s jakou kajicností pokračuje! Může býti dokonalejšího hudebního výrazu nad melodii slov: »ntiserere nobis«? Druhé »Agnus« ještě hloub ducha do pokory a kajicnosti noří, ale třetí již povznáší se výše, již důvěru v sobě chová a v posluchači budí; nebo kajicnost má býti spojena s důvěrou a nadějí. O jak blahý mír piní duši po dosaženém odpuštění. A tento mír, ten nebeský klid, to tiché blaho duše jak překrásně, jak nedostižně věrně líčí nápěv slov: »Dona nobis pacem« ! — Znáte v hudebním světě do-jemnější skladby mešní? — Nic nepravil jsem posud o »Kyrie« téže mše chorální. Kdo dovede rozjímat nejen o textu posvátném, ale i o melodii choráhií, myslím, že mi přisvědčí, že těmitéž přednostmi, kterými »Sanctus«, »Bened'ctus«, »Agnus« oné mše se honosí, též »Kyrie« bohatě obmyšle to jest. Vědom sobě svých vin nesměle (počáteční torculus) ku Pánu člověk hříšný při-stupuje, ale padeno před Ním na kolena již od-hodlaně a s celou duše vroucností o smilování volá a prosí (— »eleison«). Poznávaje pak, že jej Pán nezamítá, že k bídě jeho milosrdně se sklání, dodává sobě kajicník odvahy a při slově »Christe« radostnému podivení svénna, že s útrpností a laskavostí Pán k němu se sklání, při slově »Christe« výraz dává, ale hned zase se koří, ano zkusiv, jak milosrdný jest Pán, ještě hloub se koří, než když poprvé k Pánu přistoupil. (Jestliže bychom první »Kyrie« odnášeli k Bolu Otci, »Christe« k Bohu Synu a druhé »Kyrie« k Duchu sv., líčí melodie středního »Kriste« ne-obyčejně trefně úžas duše křestanské nad vtělenínt se Syna Božího a hlubokou její úctu k tomuto tajemství.) V závěrečném pak »Kyrie« ještě úpěnlivěji volá a ještě více se ponižuje duše kající, nedosáhla-li dosud odpuštění, a dosáhla-li, k radosti ducha povznáší a nejhlubší za milost očištění od hříchů díky vzdává.
Ale já — neodborník! — vykládám tuto své rozumy o skladbě chorální a zapomínám, že mám psáti jen zprávu o naší Jednotě. Nespokojili jsme se ani loni pouze tínt, čemu již dříve jsme se naučili, piibrali jsme Skuherského mši z D dur op. 1. a vánoční mši- od Ríhovského. A letos kotapil jsem osm »Pange lingua«, vesměs od