44

nich značně lišiti. Pisatel těchto řádků míní, že velkého rozdílu asi nebude. Vydání benediktinů solesmenských obdržela již 24. února t. r. approbaci od kongregace posvátných obřadů, v níž se ovšem jenom zkrátka dosvědčuje, že 5Praesens editio quoad textum typicae plane conformis reperta est, et quoad cantum respondet Motui Proprio Sum-ni Pontificis Pii Papae X. diei 22. Novembris 1903, atque Decreto Sacrorum Rituum Congregationis diei S. Januarii 1904.<
Lorenzo Perosi vyslovil se již dříve, jsa o to požádán vzácnou osobností, o vydání solesmenském. Neváháme sděliti pozoruhodná slova proslulého umělce se čtenáři »Cyrilla« : »Vždycky jsem miloval gregorianský zpěv a si ho vážil, a stále více jsem ho miloval v oněch vydáních, jež se více přibližovala ke znění ctihodných kodexů, odkázaných nám zbožností mnichů (dei claustrali). Vydání s o 1 e s m e nského badání (dello studio solesmense) je bez pochyby v tomto okamžiku nejlepší, jež známe, a chtěl bych, aby k onomu Graduálu, jenž byl mi vodítkem a útěchou v letech (nel corso) mých hudebních studií, obrátilo se povinné a potřebné studium seminaristů. Jako hudební skladatel mohl bych snadno opěvovati krásy tolika z oněch melodií tak čistých a tak jednoduchých, tak nábožných a tak vážných (přísných, austere), avšak nemá býti slovo umělcovo nad slovo papežovo.*) Lev XIII. slavné paměti zapěl vzácnými slovy chválu studií gregorianských, jeho Svatost Pius X., jméno tak drahé milovníkům krásy umění v chrámu, projevil zřetelně svou vůli a své přání. Proto nebudiž levity, kterýž by neznal a nemiloval vlastní zpěv římské liturgie, a ona příjemná vážnost, jedna z krásných vlastností našeho ritu, nechat se vrátí s gregorianským zpěvem do obřadů našich krásných kostelů.
Němecl 9 Gaecilienverein a iU(otu proprio I-lia X.
Leckdo z nás pohřešuje snad v komisi pro nové officielní vydání, anebo aspoň mezi konsultory jméno známého badatele v oboru chorálu, totiž jméno redaktora bývalého officielního vydání, Dra Haberla. Nebude na škodu několik slov na vy-světlenou.
Loňského roku v létě konala se schůze jednoty caeciliánské v Kolíně nad Rýnem. Po schůzi tlumočil kardinál Fischer novému papeži, Piu X., projevy oddanosti jednoty. Sv. Otec odpověděl brevem ze dne 1. prosince, v němž pinou měrou uznává snahy a zásluhy caeciliánského spolku, ale zároveň vyslovuje naději, ž e spolek přijme nová nařízení, kteráž Jeho Svatost ohledně církevní hudby zamýšlí vydati, s toutéž ochotou a věrností (eadem voluntate et fide), s jakouž je zvyklá poslouchati rozkazů Apoštolské Stolice.
Když bylo Motu Proprio ze dne 22. listopadu uveřejněno, prohlásil Dr. Haberl v 1. čísle Caecilienvereinsorganu slavnostně, že spolek se naprosto podrobuje církevní autoritě, že však bude očekávati bližší nařízení biskupů.
To bylo všechno v pořádku. Ale během dní nabyly věci jiné tvářnosti. Dne 12. ledna uveřejnil probošt Ignác Mitterer, proslulý skladatel a zasloužilý regenschori v Brixenu, své stesky v Kirchenzeitungu, ne sice prostě proti >Motu Proprio ale hlavně proti dvěma jeho nařízením. V zavedení t r a d i c i o n e l n í h o zpěvu vidí Mitterer »velmi tvrdé ustanovení<, (eine sehr harte Verfiigung), a dále se obává, že vyloučením ženských hlasů z kostelních sboru bude přivedena zkáza kostelní hudby. —Úzkoprsost těchto stesků a nářků ukázala Rassegna Gregoriana (únor) v pravém světle.
Dne 20. ledna rozeslal p. Dr. Haberl tištěný cirkulář všem předsedům diecésních
') Míní Motu proprio z 22. listopadu 1903.