— 41 —

pro svou jednolitost a ušlechtilý výraz poutá od začátku až do konce. Dlužno ji nazvati spíše lyrickou než pathetickou. Pečlivě vypracovaný průvod varhan jeví se zde býti pravou pochoutkou každému dovednému a moderním strojem obdařenému varhaníkovi. Skorem téže ceny jest v druhé řadě shora dotčená mše :>in hon. sc. Caroli B pro 4hlasý smíšený sbor, kteréž však vytknouti sluší nedosti jednotné Credo. Neucelenost ta zaviněna jest nedostatečným respektováním modulačního řádu — přespřílišné totiž setrvání v tónině sníženého sedmého stupně. Touže chybou stiženo jest i »Agnus Dei<< jeho ostatně pěkné a zároveň praktické Missa »in hon. sc. Joanni Nepom.< pro 3 smíšené hlasy a varhany, kde docela zbytečně hromadil chromatickou a hlavně modulatorní pestrost na úkor zpěvnosti a jednoty harmonickélio vývoje. Výtky tyto dlužno však připisovati na konto čistě hudební; výrazu samého, jenž zde nikterak alterován nebyt, se vůbec netýkají.
Vedle právě dotčených skladeb zasluhují povšimnuty býti další dvě mše Hruškovy: Missa >Ecce Dominus veniet pro 4 smíšené hlasy*) a Missa »in hon. sc. Laurentii . pro 4 smíšené hlasy a varhany, jež vyznamenávají se toutéž pečlivostí a lahodou jako ostatní práce téhož autora a jsou i méně zdatným sborům přístupny.
,Missa Velehradensis« a dvě chorální mše téhož autora hodí se i slabším sborům pro menší slavnosti.
Kromě toho složil Hruška celou řadu drobnějších skladeb: motetta, nešpory a jiné příležitostné sbory, z nichž uvádíme jen roztomilou parafrasi písně: »Narodil se Kristus Pán pro 4 smíšené hlasy a varhany, kteroužto skladbou hleděl vymýtati pověstné onoho času pastorelly a dudlanice, bez nichž si nikdo nedovedl vánoční období představovati.
Veškeré Hruškovy skladby, jak již podotknuto, zakládají se na vymoženostech 19. století; nejeví tudíž žádných společných rysův (formálních) se skladbami 16. a 17. věku. V příčině té byl Hruška ještě modernější nežli vrstevník a umělecký blíženec jeho, Jos. Nešvera. Kontrapunkt Hruškův jest nejednou i chromatikou alterován, jakého zjevu bychom u starých klassiků marně hledali. Palestrinu, byt by jen formálně kopírovati, příčí se našemu dnešnímu cítění a není tudíž z psychologických důvodů dnes více možné, leč při úpiné odloučenosti od veškerého hudebního ruchu.
V uvážení toho nelze ani Fr. Hrušku připočísti ke kombinistům jakožto vyrabitelů mrazivého a odpuzujícího formalismu; ostatní, shora již dotčení domácí komponisté jimi rovněž nejsou a také nebyli; populární a talentovaný skladatel, J. C. Sychra, o němž promluvíme příště, jim také není — a to jsou přece naši přední repraesentanti ryze církevní hudby — kdo, tážeme se kategoricky — kdo tedy z našich komponistů »porušil patenty< církevních komponistů zašlých věků?
My, Cyrillisté, o ničem podobném nevíme; za to však v kritické části této úvahy poukážeme k porušování patentu< ne jen na moderní operu a symfonickou Hudbu, nýbrž i na Liedertafelstyl a salonní hudbu, jehož dopustili se, našimi odpůrci vychvalovaní takékomponisté ve svých pro chrám Páně určených skladbách.
Pokud se konečně týče některých těch Rampisů, Schweitzerů, Schallerů a Schópfů, netřeba si na ně stěžovati, ježto existence komponistů toho druhu cele založena jest na řemeslném odbývání posvátných úkonů. Kde vládne vybroušený vkus dirigentův a slušná aspoň dovednost sboru, tam neuslyšíme čehosi podobného, pročež přechá‑
*) Nákladem Fr. A. tJrhánka. Ostatní skladby vyšly nákladem tohoto listu.