-- 38

více méně ostentativního, jímž praesentují se nám také - - skladby duchaprázdného routinisty. jen takovýto kombinista má ve své -výkladní skříni všeho druhu dissonancí a jiných dávno již otřepaných pikanterií. Známe tyto výplody musy našich modernistů až příliš dobře! Ani jediná z nich, pokud jde pouze o stránku, o měřítko absolutní hudby, nedovede naši pozornost upoutati, nejméně pak ona mešní skladba (nomina sunt odiosa!), v jejímž »Kyrie« opakuje se až do omrzení začátečný motiv Lohengrinovy vstupní arie.
Křížkovskému dostačovala Palestrinova diatonika v rámci novodobého řádu modulačního zúpina. Faktem tím podat skvělého důkazu o nicotnosti stesků odpůrců našich, že z komposičního materialu 16. věku nelze i při nejlepší vůli čeho kloudného dnes více vyvoditi. Téhož důkazu podávají vedle Křížkovského i jiní naši autoři, o nichž bylo již a bude ještě pojednáno. Nohsledem Palestrinovým Křížkovský naprosto nebyl. Dnešní, byt i převalně Palestrinskou diatonikou nesoucí se kom-posice ryze církevních skladatelů nejsou ve smyslu 16. století ani homofonní, neřku-li pak polyfonní. Polyfonie dnešního dne projevuje se v rysech docela jiných, po většině ve střídavém kontrapunktu a sporých jen imitacích. Thematická práce patří již k výjimkám. V homofonii pak novodobé setkáváme se již s předvětím a závětím na podkladě harmonického processu, aspoň u skladatelů nadaných. V čem tudíž spočívá ono, našimi odpůrci kaceřované nápodobení »ztrnulých forem a harmonických obratů 16. věku? Hic Rhodus, hic salta!
Josef Nešvera, kapelník při arcibiskupské kathedrále v Olomouci a vynikající skladatel církevní, najmě pak světské hudby, narodil se roku 1842 v Praskolesích u Hořovic. Byl prvotně národním učitelem, přešel však po pečlivé průpravě v tábor odborných hudebníků. Působil pak jako řiditel kůru v Berouně a od roku 1878 jako kapelník při biskupské kathedrále v Hradci Králové, odkud byl roku 1880 po-volán do Olomouce. Nešvera, jako skladatel a dirigent církevní hudby, jest rozhodným a nadšeným Cyrillistou. A proto jest jen co litovati, že v posledních letech, patrně po svém úspěchu na poli světského skladatelství, již zřídka jen uchopil se péra ve prospěch hudby církevní. Vydal celou serii vysoce cenných a ryze církevních skladeb, ač jich chová celou řadu ještě v pouhém rukopise, k nemalé škodě chudičké dosud domácí naší literatury. Staršího data skladby jeho, jež vyšly dílem u Fr. A. Urbánka, většinou pak jako přílohy tohoto listu, vyznamenávají se přesně církevním slohem a výrazem, původností invence, zaokrouhlenou moderním již modulačním řádem formou a převládající v nich diatonikou, rovněž již moderní, málokdy jen antikvisující. Z pěkné jeho a lahodné Missa in hon. B. M. V. připomínáme obzvláště cenné ^Agnus Dei«, jež svým posvátným klidem, svou nebeskou blaženost přímo vyzařující diatonikou připomíná mnohý krásný výplod klassiků 16. věku. Tane nám v první řadě na mysli II. )Agnus Dei« Palestrinovy Missa >Lauda Sion<<, jemuž Nešverovo právě dotčené ~>Agnus Dei« po stránce výrazu dosti podobno jest. Blížensiví těchto dvou skladeb spočívá v jisté, nahodile shodné náladě, jež předem již vylučuje veškerou analysi forem a komposičního materialu, za úmyslem snad vědecko-technického důkazu o podmínkách jisté nálady hudebně-poetické. Avšak i v zásadné shodě řečené již nálady znamenáme dosti patrného rozdílu, od zevní formy přece jen dosti závislého: Palestrinova skladba kulminuje positivně, Nešverova negativně. Tam klid, nebeskou slastí dovršený - zde klid více méně kontemplativní.
Tímto extravagantním zahráváním si na citové struny hudební poetiky ne-hodláme nikterak říci, že tak zv. obsah skladby našich mystických aesthétiků dal by se potrirou vivisekcí skladby vypozorovati a v jistých -příhradách illustračn