— 37 —

v zlořečení jest uváděn .1) Ó ctihodní kněží, nečiňme se vinnými takové svatokrádeže; Benátky pak, které tak dlouhou doba krásno v umění pěstovaly, jak na chrámech s největší nádherou vystavěných zříti jest, necht jsou i na dále pěstovatelkou pravé posvátné hudby, aby všichni, kteří chrámy naše navštěvují a v nich posvátných úkonů se účastní, vždy zvolati musili: Jak milí jsou stanové tvojí, Hospodine, mocností. Touží a umdlévá duše má po síních Hospodinových! '-)
Dáno v patriarchálním sídle v Benátkách, dne 1. května 1895.
t JOSEF kardinál SARTO, patriarcha.

Obrana reformy církevní hudby.
Napsal Frant. Jirrísek. (Pokračovíní.)
P. Pavel f<řížltovský, vynikající skladatel církevní a zejména světské vokální hudby, narodil se roku 1820 v Holasovicích ve Slezsku a zemřel jako kněz řádu Augustianů a arcibiskupský konsistorialní rada roku 1885 v Brně.
Vedle své skladatelské činnosti osvědčoval se i v hudební praxi co výtečný zpěvák, altviolista, varhaník a dirigent. Vycházeje od harmonisace a t1 tpravy národní písně, dospěl záhy ke komponování větších vokálních děl v národním duchu a stal se takto vzorem, jaksi bezděčným učitelem Smetanovým. Kdož by z českých hudebníků neznal Křížkovského Utonulou »Odvedeného prosbu Dar za lásku« a jeho slavnostní kantátu Svatý Cyrill a Method«, kterou provedl s 1000 zpěváků u příležitosti Cyrillomethodějské slavnosti r. 1863 v Brně ?
Od roku 1872, kdy jmenován byl kapelníkem při arcibiskupském dómu v Olomouci, počal též působiti jako církevní skladatel směru reformního. Bohužel, že reforma církevní hudby zastihla jej skorem již na sklonku svého života, kde nebylo mu více dopřáno uplatňovati svého neobyčejného talentu na poli tom. Soudíce dle několika málo jen tiskem vydaných skladeb jeho (většinu svých církevních skladeb choval pouze v rukopise), dovolujeme si tvrditi, že Křížkovský mohl se jako církevní skladatel dodělati skvělých ítspěchú i za hranicemi naší vlasti. Nebof v Křížkovském soustřeďovaly se veškeré vlastnosti dobrého církevního skladatele: tvůrčí síla, vážný, jemnocitný a hloubavý duch, vysoký stupeň všeobecného vzdělání, vlastnost liturga ex professo, jenž jako mnich seznal dosa`i asketického výrazu církevní hudby lépe, než skladatel stavu světského. Křížkovského genius prozrazoval se tu přede vším již u volby prostředků; nebof ve skladbách jeho, na př. v Te Deum«, Requiem a Litaniích nalezáme skorem výhradně jen diatonické sledy akkordúv v tak ucelené formě, že těch tak zv. alterovaných akkordú a jiných dissonantních útvarů, bez nichž naši modernisté nedovedou se vúbec obejíti, u něho naprosto nepostrádáme. Tof u skladatele tak vzácného zrna není nedostatkem aneb zpátečnictvím, tof není onen mrazivý formalismus, který našim odpůrcům působí vidiny i za bílého dne, nýbrž prostá zdrželivost pravého umělce. Křížkovský dovedl by zajisté i ve svých církevních skladbách čehosi podobného napsati, o čemž podal ve svých světských skladbách hojnost důkazů, ale neučinil tak. V příčině té dlužno co nejpřísněji rozlišovati bezděčnou reservu nadaného a vyspělého umělce od pleonasmu
') pin nobis patiitir opprobrium Christus, in nobis Christiana lex maledicta.«
2) »Quam dilecta tabernacula tua Domine virluttun ! Concupiscit et deficit anima ntea in atria Uoniini.<