34 -‑

i mistři a vynikající ctitelé profanní hudby neostýchali se provedení skladeb těch chváliti a v časopisech veřejně výraz dáti obdivu nad vznešenými harmoniemi církevního, posvátného, uměleckého zpěvu, kterýž nás nad trampoty tohoto života povznášel a dával nám předem okoušeti krásy zpěvů nebeských.
Jinou námitkou proti liturgickému zpěvu jest jeho přílišná krátkost,') pro kterou zpívaná mše svatá již za tři čtvrtě hodiny jest u konce. Lid jistě dlouhé funkce unaviti musí, ale -- pozorujme tu logiku — má se za to, že dle vkusu lidu musí velká mše sv. trvati dlouho a proto že třeba jest před zpěvem dělati dlouhá symfonická praeludia, že nutno jest zpěv přerušovati věčnými mezihami, a aby se hudba líbila, že nutno jest nejméně 20krát slova Gloria, laudamus, gratias, Domine opakovati, aniž bych připomenul ještě tisícerého opakování Creda, čímž často zpěváci v nebezpečí se uvádějí největší chyby a nejhroznější haerese vyslovovati, ač vlastně v Credu mají vinu svou vyznávati. Lid však při takovém dlouhém trvání mše sv. uspokojuje se tím, že pro něho koncem Creda mše sv. končí, tlačí se z kostela a opouští dům Boží právě v tom okamžiku, kdy vlastně vznešený úkon svaté oběti teprv začíná. Mezitím zakořenil se u obyčejného lidu předsudek, že zpívaná mše nestačí k vyhovění církevnímu přikázání a slyšení mše svaté v den nedělní a svá-teční, a klérus celkem přesvědčen o znesvěcení mší svatých takovou hudbou, při-spívá k tomu, lid v tomto nepravém mínění utvrzovati ; vždyf vidíte, že skoro ve všech kostelích mezi velkou mší svatou 2) slouží se u postranního oltáře ještě tichá mše sv., --- nový to důvod pro lid opustiti kostel při některé části velké mše svaté, kteráž přece dle obyčejné zvyklosti vlastně pro lid se slouží.
Poslední důkaz konečně, který proti pravé církevní hudbě se uvádí, jest vzat z citu lásky k vlasti. Brojí se proti liturgickému zpěvu gregorianskému právě tak jako proti polyphonnímu, že prý je Musica tedesca-, hudbou německou. Tím vlastně zabíhají přes hranici vážného na pole směšnosti, neUof sv. Řehoř Veliký, kterýž mimo svá četná díla jiná též měl zásluhu, že sestavil antifotlář, notami jej opatřil a zvláštní školu pro zpěv, kterýž proto řehořským se nazývá, zřídil, nebyl žádným Němcem, ale byl Římanem z proslulé rodiny Aniciů, též Petr Alois z Palestriny, Viadana, Lotti, Gabrieli a sto jiných, kteří zvláště v uplynulých třech stoletích nám tak četná díla polyphonní hudby církevní zůstavili, jsou Vlachové. Přiznejme se spíše ku svému velkému zahanbení, že, kdežto my jsme si těchto děl mistrovských, která v archivech našich prachem pokryta pukřela, nevážili, Němci je jako veteš od nás odnesli, ale pak z veteše té učinili poklad, jejž studovali a následovali. Před několika měsíci přišlo do Benátek 32 svazků děl hudebních Palestriny z Lipska, kde znovu tiskem vydána byla; v mnohých z těchto foiiantů na druhé straně lze čísti: 'Venetiis apud Haeredem Hieronymi Scoti MDC. 1)
Nechf nikdo neříká, že by Palestrina, kdyby nyní žil, zcela jinou hudbu byl psal. Petr Alois z Palestriny, i kdyby naší době náležel, jako dokonalý znalec liturgických a uměleckých pravidel nemohl by žádnou jinou hudbu nám dáti než svatosti místa odpovídající a vytryskující z věčného pramene každé církevní hudby, z chorálu.
Po rozřešení těchto více méně vážných, od odpůrců přesné hudby církevní činěných námitek, odhodlal jsem se dle povinnosti své k odstranění zlozvyků, kteréž v tom směru v patriarchát benátský se vloudily, jmenovati komisi, kteráž bdíti bude
`) U nás naopak si naříkají, že trvá zpěv reformovaný tuze dlouho.	Pom překladatele.
Tak děje se v Italii.	Pom překladatele. Tištěno v Benátkách u dědice Jeronyma Scota 1600.