— 21

lety od velikého svatého papeže Řehoře obdržela a v souhlasu se svou liturgií ve všech chrámech světa rozšířila. To jest ten jediný zpěv, který církev rovněž pro svatost jeho původu a jelio forem za svůj vlastní zpěv označila a proto jej jediný v liturgických knihách svých uvádí a předpisuje; po stránce umělecké tento zpěv vzbuzoval vždy nejhlubší obdiv všech učených znalců uměleckých odvětví hudebních a činí tak až do dnešního dne; tím stává se povznešeným nad každý soukromý vkus národní, takže celý svět jej vždy přijímal za v pravdě universální hudbu a i do dnes přijímá, nebof, ač moderním rhytmem aneb časomírou podporován není, poskytuje přece nestrannému odborníku hudbu rázu velkolepého, harmonii pinou ducha a bohatou rozmanitost citů i v opakování téže melodie, kteráž dokonale přirozeným citům odpovídá.
Druhý druh hudby církevní jest k l a s s i c k á polyphonie, zvláště ona školy římské, která v 16. století vrcholit dokonalosti dospěla v Petru Aloisiu z Palestriny, a v témže století, jakož i ve dvou následujících stoletích skladby tak výtečné hod-noty po liturgické i hudební stránce vytvořila, že i ona až na naše doby a to i přes pokrok moderní hudby obdiv celého světa budí. Tato klassická polyphonie, která z gregorianského zpěvu se vyvinula, má ve svých formách tak vyslovený ráz svatosti a mysticismu, že církev nejen ji uznala za vhodnou pro chrám, nýbrž též jedině za v pravdě hodnotí, aby vedle řehořského chorálu jako sourodá stála; ježto pak cena její po stránce umělecké velice vysoká jest, náleží tudíž stejně jako chorál k obecnému dědictví a majetku všech národů.
Proto posvátná kongregace ritů vynesením ze 24. září 1884, obnoveným 6. července 1894, v uvážení nepříslušnosti, kteráž z toho povstává, že při liturgických výkonech jisté hudební formy zavedeny byly, kteréž svatost svatyně zneucfují, tyto nejen zavrliuje, nýbrž i biskupům zvláště nařizuje, by o církevní hudbu péči měli a po případě i církevních trestů užili k odstranění každé světské hudby z chrámů.
K tomuto druhu náleží zvláště sloh divadelní v církevní hudbě, který v tomto (19.) století vzmohl se v Italii. Ve slohu tom není v pravdě ničeho, co by na gregorianský zpěv a na přísnější formu polyphonie pamatovalo, vnitřním rázem slohu toho jest nevázaná lehkomyslnost, jeho forma melodická, byt i uchu nanejvýš příjemná, přec příliš jest nasládlá, její rlrytmus vzat jest většinou z tanečních forem vlašské poesie, jeho účelem jest smyslné zalíbení, směřuje proto jen po hudebním effektu, kterýž obyčejnému uchu tím více lahodí, čím hledaněji vystopuje v kusech koncertních, čím hlučnější se jeví ve sborech; jeho charakteristika jest nejkrajnější stupeň tak zvaného konvencionalismu, který vyzírá jak ze skladby a stavby jednotlivých částí, tak i z celé partitury. Bassová arie, tenorová romance, duetto, kavatina,*) kabaletto,**) a závěrečný sbor jsou vše konvenční kusy, které nikdy nescházejí. Neuvádíme ani, že velmi často divadelní melodie dosti špatně ku posvátnému textu jsou přizpůsobovány, častěji skládaly se i nové, ale vždy ve slohu divadelním aneb s reminiscencemi takových motivů a že tak snižovaly nejvznešenější úkony náboženské k světským produkcím, zaměňují chrám s divadlem a tajemství naší víry tak znesvěcují, že zasluhují výtku, kterou Kristus učinil prodavačům ve chrámu Jerusalémském: -Xos autem fecistis illam speluncam latronum< : :>Vy pak učinili jste dům můj peleší lotrovskou
Nesmí se říci, že církev svými nejnovějšími předpisy chce připustiti pouze gregorianský zpěv aneb zpěv polyphonrtí čistě církevního rázu a že novější díla
*) Krátká arie bez opakování a bez 2. dílu.
**) Rada tónu uchu lichotících pikantním rhytmem.