20

Biskup Rehoř, zásluhami i jménem (řecké Gregorios —= bdě 1 ý) hodný, kdež rod jeho zastoupen,`) na nejvyšší povýšen důstojensiví. Toto ozdobil spíše slavným životem a mysli své důvtipným duchem, než aby jín byl zdoben. On pátraje po otců památkách, obnovil i rozmnožil písně, jež v officiícli obsahují okruh roku, aby je klérus sladkým pěním Pánu přednášel, když prosebně přináší nrystické života oběti. Příjemně zachová tato sladkost svůj lesk, jestliže, co hlasem zní, věrnou mysl hrudí, a ne pouze křik k uším vznešeného Pána donáší, a jestliže pokorný lilas z tichého (čerpaje) srdce, číši podává. Tomu, mladíku, věnuj se láska, a stáří na těchto trvajíc chválách k věčným spěchejž hodinkám.
Volně přeloženo; naráží tu na příbuzenství Rehoře Velikého s papežem Felixem lll. (526 - 530), kterýž byl také z rodu Aniciů.

Pastýřský list kardinála josefa Sarto, patriarchy
benátského, kléru svého patriarchátu.
Sděluje Dr. Josef Mrštík.
~~JJ 0smistoletá jubilejní slavnost, kterouž jsme před krátkou dobou v basilice sv.
Marka konali y) a kteráž v každém srněru od Boha byla požehnána, poskytuje mi vhodnou příležitost, pozornost Vaši na předmět největší důležitosti obrátiti, o nějž pečovati není pouze věcí patriarchy, ale i všech, jimž na cti náboženství a posvěcení duší záležeti musí, totiž na c í r k e v n í z p ě v.
Dle učení svatých Otců, dle snesení sněmů církevních, dle bull papežů, dle kázeňských nařízení posvátné kongregace ritů, dle přirozenosti věci samé připouští církev svatá ve své liturgii jen takový zpěv a takovou hudbu, kteréž dokonale vyhovují jak všeobecnému účelu liturgie, kterýž jest sláva Boží a vzdělání věřících, tak i zvláštnímu účelu zpěvu a posvátné hudby, jenž jest: pomocí melodie věřících povzbuditi k pobožnosti a je připraviti, aby zvláštní ovoce milosti, jež se svatými, slavně konanými tajemstvími spojeny jsou, s větší radostí v sebe přijímali.
Pročež jest úkolem posvátné hudby pro úzkou spojitost její s liturgií a liturgickým textem, aby měla v nejvyšší míře podíl na vlastnostech, které těmto vlastní jsou; vlastnosti tyto dají se vytknouti ve třech hlavních bodech, jsou to: svatost, umělecká hodnota a obecnost.
Církev důsledně vše to zavrhovala, co v posvátné hudbě jest lehkovážného, nízkého, sprostého, směšného; vše to, co světské a theatrální jest, af v útvaru skladby, af ve způsobu provedení: »Sancta sancte« (svaté svatě !). Církev v každé době ve svých formách hudebních uplatňovala zásady pravého umění a proto získala sobě o civilisaci největší zásluhy; blahodějnému vlivu církve jest tedy děkovati, že umění hudební během století víc a více se vyvinovalo a ve svých rozličných útvarech se zdokonalovalo. Posléze církev stálé zření měla na obecné pěstování od ní předepsané hudby dle zásady, že forma modlitby a pokud možno i norma zpěvu stejně jednotná býti má, jako zákon víry.
Církev vypěstovala a předkládá dvojí d r u li hudby, kterýž vyhovuje uvedeným vlastnostem posvátné hudby dokonale. Na prvém místě jest to v I a s t n ě 1 i t u r-g i c k ý neb ř e h o ř s k ý zpěv, jejž církev římská dle tradice před více jak 12 sty
') R. 1094 byl chrám sv. Marka po úpiném přestavění a značném zvětšení a rozšíření nově posvěcen. Kardinál Sarto oslavil památku tuto r. 1894 velice slavným způsobem.