1*

— 19
Máme-liž vyprávěti, jak rád čítal již v mládí spisy svatých Otců Ambrože, Jarolíma, Augustina, jejichž nebeskou moudrost tak do sebe vsál, že zasloužil k nim připočtenu býti, co poslední Otec Církve západní, jako sv. Jan z Damašku jest posledním Otcem Církve východní.
Máme-liž vypravovati jak moudře a spravedlivě zastával úřad vysokého císařského úředníka, takže římský lid jen nerad se s ním loučil, když, starostliv jsa o spásu duše své, světský úřad složil.
Máme-liž líčiti, jak v touze po dokonalosti křestanské obětoval jmění své na zakládání klášterů a konečně sám sebe v ústranní klášterním co prostý mnich Bohu v oběf přinesl
Máme-liž jej následovati do Cařihradu a pozorovati, jak rozšafně zastává úřad papežského apokrisiaria u císařského dvora, pak vrátiti se s ním opět do Říma, abychom spatřili jej oděného důstojností opatskou a doprovodili jej konečně na nejvyšší stupeň církevních důstojenství, na vznešený stolec papežský. Co máme v tomto úřadě na něm více obdivovati : jeho pastýřskou horlivost ve spravování Církve, v hlásání slova Božího, či jeho statečnost v hájení práv apoštolské Stolice? »Byl panující ve vlasti své, veliký mocí, a opatrností svou obdařen.«
Máme-liž obdivovati jeho velikou péči o národy kacířské a pohanské, či jeho neunavnou činnost spisovatelskou? Jeho starosti o vezdejší blaho vlasti krutě navštěvované, či jeho tichou péči o krásu domu Božího, o velebnost liturgie, o důstojnost posvátného zpěvu? Zde se pozastavme a připomeňme si, že Řehoř Veliký svým Sakramentářem uspořádal litrtrgické texty v ladný celek a položil pevný základ pro budoucí věky, že sebral, opravil a rozmnožil posvátné zpěvy a aby se neporušeny zachoval, do knih dal je sepsati; aby se správně zpívaly, školu pěveckou založil. O Rehoři Velikém platí další slova uvedeného již Siracha: »Státi rozkázal zpěvákům před oltářem a ve zvuku jejich libá učinil zpívání.« (Sirach 47, 1 l.) Sv. Rehoř Veliký mohl upřímně o sobě říci: »Hospodine, miluji okrasu domu tvého a místo přebývání slávy tvé.« (Žalm 25, 8.)
O Řehoři Velikém tvrdí dávnověká tradice, zaznamenaná písemně v devátém století jeho životopiscem Janem jáhnem, že svou péčí o posvátný zpěv získal si zásluh nehynoucích. V nejnovější době pokoušejí se pochybovační vědátoři strhnouti mu gloriolu patrona posvátného zpěvu. Jelikož však jejich z á p o r n é d ú k az y nemohou podvrátiti pradávnou tradici, budeme i na dále ctíti svatého Řehoře Velikého jako osvíceného pěstitele posvátného chorálu, a budeme jej vzývati obzvláště v době jubilejní, aby s jeho přispěním přišel ctihodný chorál k obecnému
rozkvětu.
Gregorius Praesul, meritis et nomine dignus, Unde genus ducit, summum conscendit honorem. Quem vitae splendore, suae mentisque sagaci Ingenio potius compsit, gram comptus ab illo est. Ipse patrwn monimenta sequens, renovavit et auxit Cannina, in officiis retinet quae circulus anui : Quae Clerus dulci Domino modulamine solvat, Mystica dum vitae supplex libamina tractat. Suaviter haec proprias servat dulcedo nitelas, Si quod voce sonat, fido tnens pectore gestet, Nec clamor tantum Domini sublimis ad aures, Quanto vox humilis placido de corde propinat Haec iuvenum sectetur amor, maturior aevo Laudibus hís ínstans, aeternas tendat ad Horas.
(Ze starého antifonáře kláštera svato-hav0lského; u ('serberta, De cantu et musica sacra, L, str. 250.)