tohoto nástroje a tradicionáluí při komposici varhanní hudby sloh icontrapunicticicý nepřipouštěly tak snadno různých těcli hřfčelc, jimiž svého času vyšperkovány byly pseudocírkevní skladby s průvodem orchestrovým, při kterém činěno varhanám násilí různými stereotypními figurami rázu čistě kontrabassového a tympanového, o monodickém generalbassu ani nemluvě. Vyjímáme-li za nevyhnutelná oné doby pokládaná pastorální praeludia a oblíbené ]cdysi bravourní kadence mezi jednotlivými řádky lidové písně, tož směle tvrditi možno, že snad všickni naši skladatelé praeludií pro varhany hleděli působiti k důstojnému výrazu svých skladeb, mezi nimiž zaujímá Foerster jedno z nejpřednějších míst.
Na konec dlužno se ještě zmíniti o Foersterovi jako theoretiku a paeda‑

— 8 —
gogu. Jak všeobecně známo, vydal F. »Nauku o harmonii,`, jež svým uspořádáním látky připomíná F. Ricliterovu methodu, ale přece v mnohém od této se liší, jmenovitě v statich o studiu harmonických sledů dnešního dne pěstovaných. Foerster, celkem jako zástupce tradicionálně-empirického směru v této disciplině, vyhýbá se jaksi úmyslně všem učeným výlcladúm á la Hauptmaiui, Oettingen, Hostinský, Riemann, Tiersch, jsa dobře si vědom, že průměrné vzdělání žáků konservatoře a paedagogia nepřipouští, aspoň z počátku, učebnic rázu více méně spekulativního. A v tom soulilasíme sním úpině. Nejdříve staré, snadné a praxí osvědčené na podkladu autoritativním — a pak teprve, třeba-li prohloubení, nové a složité, s náležitým zřetelem k psychofysikálním zákoniun.
(Pokračování.)
Reforma chorálu v XVI. a XVII. století.
Na základě nových spisů podává P. Bernard Velíšek, U. S. L. (Pokračování dílu II.)

Teyxeira neopomenul vyvrátiti hned námitky, jež byly činěny u ]crálovsicého dvora proti jeho vývodům. Na námitku, že při této všeobecné reformě nelze po-čítati s řeholníky, jelikož mají zvláštní officium a tudíž i vlastní knihy, odpovídá, že světské cluchovenstvo tvoří čtyři pětiny, že tedy řeholníci jsou naproti němu v pranepatrném počtu. Vynechají-li se z rozpočtu, bude prý čistý výtěžek obnášeti ještě lo milionů, a nikoliv pouze dva miliony včetně s výlohami, jak bylo prý králi z jiné strany mylně odhadováno. — Na další námitku, že papež nedovolí, aby, král obstaral tisíc chorálnícli ]cnih po případě také jinde než v Rímě, a že by vůbec podobnými vyjednávkami mohly vzejíti nepříjenniosti mezi apoštolskou Stolicí a dvorem královským, odpovídá zběhlý Portugalec sebevědomě, že tiskárna jest v jeho rukou a proto že cení podobných obtíží. — A tak měl neunavný agent reformy chorálu pohotově odpovědi i na jiné námitky, jež se týkaly na př. trvanlivosti nových knih a chudoby přemnohých kostelů. Na konec snaží se překaziti další námitky a rozpaky, připomínaje s důrazem, že reforma chorálu jest liotovou věcí; nesúčastní-li se jí jeho král. Výsost a nepoužije-li její výhod, na něž

má právo jakožto udržovatel pokoje a míru v zemícli křestauslcých, pak možná že bude muset viděti, jal; plyne hojný výtěžek do polcladen cizích, které v pi•ípadě války by mohly sloužiti v neprospěch koruny španěl~lcé. Obezi-etnost markýze Inojosy, který doporučuje pod-nik, jest prý také nemalou zárukou jeho zdaru. At tedy Jeho král. Výsost ne-mešká a dopíše papeži, kardinálům Zapatovi a Borgovi a svému vyslanci v Římě. Teyxeira sám jest hotov vydati se hned do věčného města, aby si vzal vše ostatní ua starost.
Záležitost odevzdána státní radě asi v polovici srpna r. 1614. Již v záři téhož roku podal sbor králi své dobrozdání: Nechat pošle král dotyčné listiny opět kardinálu Toledskému, a za účelem po-drobného prozkoumáni nechat svolá zvláštní juntu.*) Gárovei uložiž Jelio ]crál. Výsost vyslanci v Řimě, aby se postaral o určité a podrobné zprávy o reformě cliorálu, avšak nebudtež s ním sděleny zprávy marizýze Inojosy a Teyxeirovy, nýbrž at se mu napíše jen všeobecně,
*) J u n ta (čti: chunta), tolik co j e d n o t a, ve Španělsku sbor, at z vůle národa, nebo na po-volání vladařovo sestouplý k vedení záležitostí veřejných, zákonodárných; administračních, vojenských a j. (Ottův Slovník naučný.)