7 —

tererova aneb 1Zennerova »Te Deum«? Ostatně hojného snad rozšíření řečených zde skladeb tteeí sc co obávati, jež vy-žadují silně obsazeného sboru s vyškolenými hlasy a skladatelům kongeniálních dirigentů i varhaníků, čímž redukuje se jejich provozování na kathedrály a lilavní chrámy větších měst, kde sboru vládce dirigent všestranně vzdělaný, kterýž by jisté, u výrazu pochybné statě svým přednesem a příslušnými direktivami do-vedl paralysovati.
Vždyt podobně pocliybná místa na-jdeme i ve skladbách daleko staršího data těchto cnoclernisujících, na př. ve Wittově Missa »in hon. sc. Raphaelis«, v Koenenově Missa »in hon. Ss. Trium Regunt« a v Stehleově Missa »Exultate L)eo«, jež rovněž ovšem že po výtce, dostalo se schválení v Katalogu. Pouhé studium partitury té Icteré novinky není ostatně v každém ohledu spolehlivým rádcem, nýbrž sluší skladbu, zvláště octu, u výraze tu a tam pochybnou, pečlivou reprodukcí vyzkoušeti na vnitřní hodnotu její. Teprve onu skladbu, jež po veškerém usilování o obroušení hran svých působí nejen celkově, ale i v jednotlivostech dojmete profanním, dlužno odmítnouti jako chrámu Páně neditstojnou. Nemá-li dirigent smyslu pro cudný a velebný přednes, pro přirozenou skausi a deklamaci posvátného textu, pro kompromisní se zpívaným slovem podáni rhythmiky, kdo vůbec nepojímá každou, jakéhokoliv výrazu skladbu idealisticky, toho ne-uchrání ani sebe pí-ísuějšílto slohu a výrazu posvátná hudba před doimem světáctví. Slyšeli jsme i samého Palestrinu nevzdělanými dirigenty profanovati a hanobiti taktujícím piednesem a jinými s u r o v o s t m i. Podobně lze i samy chorál narážeti na kopyta pocliodových rhytmů a jej různými otřepanými manýrami sentimentálního a koketujícího pí-ednesu ]c nepoznání znetvářeti, takže netřeba ani vyčkati příležitosti některých světácky nesoucích se míst jisté, jinak cenné skla(-Iby.*)

*) Uznáváme, že velmi nesnadno jest uvarovati se při komponování reminiscencí vůbec a specielně při skládání církevní hudby reminiscencí na hudbu světskou. Jsme si také vědomi toho, že každá umělecká epocha má svého koníčka, své moduí zborM, byY by i > Damoklův meč= tohoto druhu vznášel se toliko nad komponisty více méně povrchními a nevyspělými. Avšak v nestřeženém okamžiku klopytá zde i ten nejbdělejsí a nejlépe vyzbrojeny skladatel. Naše doba stůně na koníčka harmonické pestrosti. To by nám,

Přese veškeré Foersterovy úspěchy v oboru vokální hudby církevní, nelze nám jinak, než Foerstera prohlásiti za nejvlastnéjšího skladatele liudby varhanní. Jako takový byl F. nejen plodným, ale i štastným, což při jeho virtuositě na královském nástroji, specielním talentu k tomuto genru a při vrozené
jaksi lásce k velebnému nástroji tomu snadno vysvětlitelno jest.
Veškeré tyto skladby pro varhany pocházejí z mladších let našeho, ve službách posvátné hudby již sešedivě!ého Nestora Cyrillistů, ba mnohé z nich nále-í i době předreformační. Na žádné všalc z těchto skladeb, byt by i nejstaršího data, nejeví se stopy těsného před námi úpadku církevní hudby; naopak, clůstojnost, posvátný lclicl — a při ve‑
škeré uměleckosti základní prostota vy-tírá z každého taktu.
U řádná, církevním duchem provanutá praeludia pro varhany nebylo ostatně v naší vlasti nikdy zle. 1 sám pseudocírkevní skladatel Rob. 1' Iii-cr nemohl jinak, než psáti solidnýtn slohem, pokud mu šlo o praeludia varhanní. Přirozenost
Cyrillistům, celkem nevadilo, kdyby si ho po-nechali v divadle, kde by měl místa s dostatek. Jistí však varhaníci a také-]:omponisté drtí jej, stůj co stůj, míti i v chrámu Páně. Jejich umělecká reputace zdá se jim býti od koníčka tohoto závislou. A koníčkem tím jest sensitivní chromatismus, se svými alterovanými intervally, pikantními, koketními a světobolnými, vůbec hyperbolickými dissonancemi, povstalých ze směsice alterovauých akkordů, průchodů a průtahů, bud'ro v periodách jediné tonality aneb v periodách i větách jakéhos takéhos harmonického centra, po případě i vícero center, v posledních však konsekvencích v zásadní negaci veškeré tonality se projevující. Kdo po něl:o]ik minut přítomen by] takového slohu opeře aneb orchestralní skladbě (pardon! symfonické básni), zná již celý ten »kaleidoskop«, nudnější než copového slohu italská opera. -- 'Lijeme právě v době evoluce výtvarného umění. Jaksi horečným chvatem hledají se nové ideje, nové směly. Genialního tvůrce doba naše vyčkati nehodlá, nýbrž hledí i bez něho se obejíti, pachtíc se za chimérickou originalitou. Všude samý kvas, samé chaos, nanejvýše jen jakési náběhy k novým tvarům více méně rázu ornamentického, jinak ale pramálo lepých forem a celkově zaokrouhlených dél uměleckých. Dala by se o tom napsati aesthetil:a excentrického, ba i šeredna. 1 v hudbě našich dnů znamenáme secessnímu umělůstkářství podobnou fási krajného to chromatismu, rhythmických bizarností a výstředního kolorismu v orchestraci. Také secesse! Možná, že přinese něco nového a spolu i dobrého, až se vykvasí. Ale pouhý kvas chutná odporně. Menší dávky tohoto kvasu do staly se obratným způsobem i clo ehrámu Páně; k větším však dávkám stoupenci tohoto směru dosud se neodvážili, vědouce dobře, že církevní autorita od doby zahájení reformy jest již bdělejší, než za časů barokových tirád.