— 6 —

stranný Foerster ukázal se tu jako varhaník vzácného nadání. Slyšeti jej na těchto varhanách improvisovati a jmenovitě chorál doprovázeti (F. geuius dovoloval mu chorál velmi hladce a účinně provázeti á mente, pHmo z Graduale Romanum, bez vcškerýcli vypracovaných pře(-lloh), bylo nejen vzácnou pochoutkou pro posluchače, nýbrž i přítomným zde mnohdy varhaníkům vydatným poučením, jaksi praktickým návodem k aestlietice hry na varliany. Vždyt právě F. jím byl, kdo- snaživou mladší generaci varhaníků nepřímým způsobem mistrné své hry odcliovával, jich vkus tříbil, odvracovav je v první řadě od zastaralého abusu neustálého téměř oktavování a mixturování. Kterak charakteristicky co do síly a barvitosti hlasy varhanními iustrumentovati (ovšem hlasy moderních varhan, ježto hlasy staré soustavy varhan požadavku tomu v řídkých jen případech vyhovovaly) máme, pokud jde o vzor v naší vlasti, jediné jen Foersterovi co děkovati, jelikož on byl prvním článkem řetězu nov,' éry varhanického umění. Foersterovi, jako varhaníku-improvisateuru, přísluší se stanoviska hry v ryze církevním ducliu primát mezi proslulými českými varhaníky, ježto Foersterova improvisace jest prosta veškerých světáckých příměsků, což o jiných varhanících doby Foersterovy nelze apodikticky tvrditi. Inklinoval-li proslulý kdysi improvisátor Ot. Smolík k improvisaci v duchu sonátovém, tož někteří čelnější varhaníci s obzvláštní zálibou kultivovali a i dnes ještě kultivují ducha operního ariosa, po případě i »nekonečnou melodii« se všemi jejími konsekvencemi Wagnerovv chromatiky, což vše Foester z hloubí duše nenáviděl, zvláště pak posledně zde uvedený nezpůsob.
Jako skladatel církevní hudby zaujímá Foerster jedno z nejpřednějších míst mezi českými komponisty ryze církevního směru. Složil cellzem sedm mešních skladeb, dále »Te Deum laudamus« na text latinslzý i český a celou řadu různých motett. I těchto hlavně vytknouti sluší jeho »'1'e Deum«, Missa »in hon: sancti Adalberti«, »Regina coeli«, » Yange lingua« z L dur a dvé »Adoramus«, jichž umělecká hodnota s ryze církevním výrazem vzajemně se kryjí. Nejnovější Foersterovo opus, »Missa bohemica«, zpracovaná na motivech staročeských Rorate, patří taktéž k nejlepším plodům

F. musy. Jest to prostinká, bez veškeré praetense nesoucí se slzladba, vítaná to repertoirní tuše pro menší slavnosti, jakýchžto skladeb není ani v cizí litera-tuře přespříliš. Klademe ji s našeho stanoviska, i přese veškerou prostotu její a přese veškerou autorovou zdrželivost u volbě uměleckých prostředků výše, nežli krátce před ní F. vydanou Missa »Jubilaei soletnnis«, byt by i tato vznášela se na vysokém kothurnu novodobého ruchu harmonického, jmenovitě pak modulatorního. Zdá se nám, že F. touto slavnostní mší nechtěl zůstati za modernisujicími snahami jistých domácích i cizých autorů.
Nemíníme se lzlamati, vřadíme-li tuto mši k polcusům tohoto směru, o než usilovali v posledním as desítiletí: Stehle, Mitterer a Renner jun. — a specielně
u nás Karel Stecker (o jeho epigonech ani nemluvě, nebot tito zašli příliš daleko za hranice ryze církevního výrazu). ',c tito němečtí, jinak chvalně známí komponisté, svými pomposními a modernisující snahy prozrazujícími skladbami nikteralcž nepřispěli ke kýženému jimi rozvoji jakéhosi snad nového,
v pravdě moderního slohu církevní liudby, nýbrž naopak zůstaly daleko za uměleckou hodnotou svých vynikajících skladeb, v nichž tendence modernismu ještě nepropukává, jest na jevě. Tot patrný důkaz toho, že kryjící se s obsaliem slovním forma a reflektorická kumulace novodobého materialu komposičnílio nejsou jedno a totéž, nýbrž že »Homer může spáti« i za nejpříznivějších podmínek Izrajního někdy až mo(-lernismu. Nejsme žádnými zarytými rigoristy slohy aniž puristy, jenž by pro jistý pevně utkvělý výraz skladby neuznávali jiných ]zomposičuích prosticeiků, což znamenalo by stagnaci a priori; soudíme však, že výraz dotčených autorů skladeb dotýká se již již liranic (v jistých ovšem jen statích) mezi hudbou círizevni a seriosnf hudbou světskou.",)
jsouce pamětlivi staré zásady: »in dubiis libertas« etc., jest nám s podivením, proč medle Foersterova »Solemnis« do katalogu Cecilské jednoty přijata nebyla, kdežto zmíněným zde slzladbám vykázáno tamtéž místo, byt by s náležitou reservou. Oč jest F. »Solemnis« chromatičtější a v modulaci pestřejší i\1it‑
*) Jsoue to skladby,-jež přijaty byly do Cecilského katalogu pod čís. 1774, 2468, 2800 a 2802.