-54

vzájemném poměru, nýbrž mění se i jednotlivě pro sebe dle významu proporce.
Podobně vyjadřuje se o obojím druhu hudby Zarlino, jenž měl v 16. století zvučné jméno jako theoretik i jako skla-datel. O chorálu praví ve svém vlašsky sepsaném (r. 1562) díle: »Hudbou jednoduchou (musica plana) nazýváme onen zpěv (harmonia), který povstává ze stejného a jednoduchého přednesu melodie a tvoří se bez všeliké změny časové. Hod-nota časová (tempo) naznačuje se zde několika málo znaménky čili prostými figurami, jež co do hodnoty nelze ani prodloužiti ani zkrátiti. V těchto melodiích jest hodnota časová vždy úpiná a nedčlitelna. Hudebníci nazývají tento druh zpěvu canto piano neb canto fermo. Valně se ho užívá u řeholníků při církevních obřadech.« -- Naproti této jednoduché hudbě kladeLarlino hudbu mensurální, o kteréž praví, že zakládá se podstatně na změně a různosti časové hodnoty not.
Tatáž pravidla opakuje ku konci 16. století (r. 1592) Zacconi, jenž patří lc nejlepším theoretikům své doby. Charakteristickými známkami chorálu jest dle něho : unisono a stejná hodnota not.
Z těchto krátkých ukázek patrno, že theoretikové 16. století vykazovali chorálu čestné místo, ačkoliv jinak dávali přednost zpěvu mensurálnímu jakožto liudbě lahodnější. Právem můžeme tedy i z tohoto fakta dovoditi, že krása a přednosti chorálu nevymřely ještě z vě--cíomí ani tenkráte. 7e církevní úřady si ho velice vážily, lze souditi z toho, že opět a opět povzbuzovaly zpěváky, at duchovní at laiky k pilnému studiu a důstojnému prováděni chorálu, a že s velikými výlohami nahražovali staré leniliy chorální, dávajíce je opisovati, anebo znova tisknouti.
1 protestanté podrželi s latinskou řečí po delší dobu zároveň i staré melodie, jal<: svědčí jejich církevní iiaí-ízení. Chór zpíval části Ordinaria Missae : Kyrie, Gloria, Credo, Sanctus; dále: introit, graduale, alleluja, sekvence, offertoria, antifony při nešporách chorálně neb figurálně, podle okolností času a místa. Tento obyčej udržel se na některých místech až do 17. a 18. století.
Jalcé vážnosti těšil se chorál v tak zvané reformované církvi, dovídáme se od samého svědka protestantského.
Německý hudebník Johann Walther
r. 1570), přítel Lutherův, pokládal sice

opravu chorálu za potřebuon, ale při tom vřele se ho zastává: »Příčin,« praví, »Z kterých opravil jsem clioráluí zpěv, (jenž v textu je čist, ale v notách pino chyb)« jsou tyto: »Předně pohnuly mne k tomu našich předků, milých křestanů a Svatých krásné, rozkošné, duchapiné, umělé latinské i německé zpěvy, vyňaté ze spisů proroků a Apoštolů, kteréž ke cti Kristově složili a ve svém shromáždění ke chvále Boží pěli. Ve kterýchžto zpěvích jest cítiti a z těch radostných melodií jasně znáti velikou radost a vroucnost jejich ducha nad Božím nevystihnutelným dílem Vtělení Kristova a našeho vykoupení, z nichž (t. j. zpěvů) jest mi některé vypočísti. Takové jsou: »Verbum caro factum est« (responsorium na Hod Boží vánoční); »Puer natus est« (introit při 3. mši sv. na Hod Boží vánoční); »Grates unus omnes« (neznámý zpěv); Item, o radostném vzkříšení Krístově : »Christus resurgens« (responsorium na bílou či provodní neděli) ; » Victimae paschali laudes« (sekvence na Hod Boží velikonoční).
A takových podobných zpěvů jest ještě více: o kterýchžto skvostných zpěvíeh musí vyznati všichni křestané, že mají v sobě vznešený a bohatý rozum svatého písma. A zpívají-li se s nábožností a pozorností, srdce liclí silně k Bohu budí a Ic jeho chvále pudí. A ačkoliv jsou lidé, kteříž jenom staré německé křestanské písně za dobré mají a je chválí, latinské však (nahoře) vypočtené papežskými nazývají (t. j. »papežské« jim pře-zdívají), to se mne málo týká. Protož nezasluhují chvály aniž dobře jednají ti, kdož všecky latinské křestanské zpěvy z kostela vylučují.«
hot zajisté zajímavé svědectví o církevním zpěvu z úst protestanta. Bezděky si tu vzpomínáme, jak v tomtéž i6. století potomci českých husitů po-dobnou láskou lnuli ke starému chorálu, o čemž svědčí nejeden český rukopis.
Ale slyšme ještě z katolické strany nadšeného ctitele chorálu.
Glareau, básník, hudebník a spisovatel a professor na universitě frýburslcé (j r. 1563), pojednává ve svém »Dodekachordon« o obojím druhu zpěvu a klade v druhé knize tolloto spisu otázku, komu asi přináleží palma: Fonaskovi, t. j. vynálezci starých melodií chorálních, či Symfonetovi, t, j. skladateli hudby polyfonní. On sám souhlasí s těmi, »kteříž zdatného Fonaska nikterak ne-