b —

mocném proudu ničím více zadržeti, k čemu hlavně přispěla sankce z Ríma.
Teprv zde počíná reformatorská činnost Wittova; přišel v pravý čas, aby kul železo, dokud žhavým jest. Nebýti však těcli předchůdců jeho, jak v úvaze té posloupně jsme znamenali, kteříž cestu k reformě z devíti desetin byli jemu upravili, neměli bychom přese veškerou železnou vůli Wittovu žádné officielní re-

formy po celém katolickém světě, nýbrž toliko reformy jistých diecésí, ostatně ale pouze reformy několika aestlietikůrigoristů, kteříž by sotva pak čeliti molili útokům reakcionářské kliky, této: »lucus a non lucendo«.
O slavném předchůdci Witta, pravém to pionéru reformy, jímž jest dr. Karel Proske, v příštím čísle.
(Pokračování.)

Reforma chorálu v XVI. a XVII. století.
Na základě nových spisů podává P. Bernard Velíšek, O. S. B. (Pokračování.)

Zastánci medicejslcéllo vydání mluvíce o reformě chorálu podniknuté v 16. a 17. století, snaží se různým způsobem odůvodniti radikálné zkráceni chorálních melodií. Mimo jiné uvádějí všeobecnou touhu oné doby po zkrácení církevních zpěvů. Tak napsal kdosi: »Oprava všech chorálnícli knih záležela hlavně ve zkrácení dlouhých jubilac a byla v tom smyslu provedena ku všeobecnému přání a za souhlasu tehdejšího hudebního světa.«
Z našich posavadních rozprav jde spíše na jevo, že oprava chorálních knih nezáležela ve zkrácení tradicionelních melodií, nýbrž hlavně v p ř i z p ů s o b e n í starých melodií k novému textu liturgických knih, a v odstranění neryzích a nejapných přívěsků. Ukázali jsme, že papežové, pracujíce o reformě liturgie, jednali ve smyslu co možná konservativním, a těmitéž zásadami že řídily se také diecésní a provinciální sněmy.
Nebude od místa, zmíniti se zvlášt o reformě liturgie v arcidiecési milánské; tvořit zajímavou episodu v dějinách po-tridentské reformy liturgie. Zároveň bude krátké o tom pojednání dalším dokladem pro naše vývody.
Velikých, ba nesmrtelných zásluh
o liturgii ambrosiánskou získal si sv.
Karel Boromejský, arcibiskup milánský.
O něm právem píše Sylvain: »Jestliže
tato ctihodná církev (milánská) až po
dnes — a sice právem — hrda jest na
svou velebnou a imposantní liturgii, dě‑
kuje to svému velikému kardinálovi.«')
Chtěje vykonati žádoucí opravu litur‑
') Cfr. Stiminen aus Maria Laach, 1884, II. (svazek 27.) str. 459. n.

gie řídil se Karel Boromejský těmitéž zásadami, jako druhdy papež Pius V.; hle-děl totiž zachovati, co podáním zděděno bylo, anebo, kde potřeba, obnoviti. Proto také dal tuto obnovu a opravu provésti týmž způsobem, jakým provedena byla reforma za Pia V. v Římě. Opatřil si nejstarší památky ambrosiánské liturgie a použil jich ]cu zdárnému výsledku re-formy.
Tak poptával se např. po starých exemplářích ambrosiánslcého Breviáře, Missálu, a Ceremonialu u kardinála Sermonety. — Při své návštěvě v Rímě o Tnilostivém létě 1575 domáhal se sv. Karel Boromejský u papeže spinomocnění, aby směl zavésti ritus ambrožský v celé své arcidiecési, i tam, kde posud byla liturgie římská. Takový požadavek nemohl se zajisté zdáti nepatrným. A přece obdržel arcibiskup milánský Breve ze dne 25. ledna 1575, v němž chválí papež jeho horlivost, vyslovuje se, že slušno, aby ostatní kostely arcidiecése shodovaly se v liturgii s kostelem katedrálním, a dovoluje, aby arcibiskup dle svého dobrozdání zavedl liturgii ambrosiánskou ve všecli koste-lích a klášteřícll, kteréž jeho jurisdikci podřízeny jsou. Jenom řády z právomoci jeho vyjmuté (ordines exempti) měly po-držeti svou liturgii. Nělcolika takovým řádům bylo toto právo ještě zvlášt po-tvrzeno. Některé nevyjmuté kláštery vy-prosily si dílem již dříve ritus ambrosiánský, dílem znenáhla přidaly sek němu po vydaném za tím účelem papežském listě. Ne tak ochotně měla se k arnbrožskému ritu města Monza a Trevi. Zde setkal se Karel Boromejský s velkými překážkami. Obě města chtěla naprosto zůstati při římské liturgii. Zvláště v Monze