— 88 —

při opravování a přepisování starých manuskriptů. Snadno pochopíme, jakou asi piisobilo obtíž, tu zkrátiti melodii, poněvadž nový text zkrácen by1, tu zase opravený text staré melodii vhodně pod-ložiti.
Slova: purgare, corrigere, reformare znamenají zde vlastně totéž; mají totiž chorální knihy sproštěny býti chyb (purgare, corrigere), čímž ipso facto obdrží původní tvářnost a formu (reformare) ; nelze tedy z těchto slov vyvozovati pod-statnou změnil chorálu.
Správnosti tohoto výkladu papežského Rrcve nasvědčuje také juridické Votum pro rozhodnuti římské Roty ze dne 2. června t 199. Guí takto:
»Řehoř XIII. propůjčil Breven; ze dne 25. října 1577 zkušeným hudebníkům Petru Aloisiu z Palestriny a Annibalu Zoilovi spinomocnění, prohlédnouti, očistiti a opraviti Graduály, Dominikály, Sanktuáře, Autifonáře, Zaltáře a jiné chorální knihy ... a sice tím způsobem a v ten smysl, aby potlačeno bylo, co v těchto knihách je zbytečného, aby tyto knihy po odklizení barbarismů a nejasností s "Tridentským Breviářem a Missálem, jalo patřično, souhlasily.« "Tak rozuměl svému spinomocnění dle zprávy Fernandovy (viz jeho list) i sám mistr

Palestrina. jestliže však potom Palestrina, bud si samovolně anebo jinými k tomu naveden, dal se se svým soudruliem při uložené práci směrem zcela jiným čili dle slov Fernanduvých »dal se slepě na scestí«, tu dlužno jednoduše říci, že jednali proti úmyslu papežově a překročili své spinomocnění.
Řehoř XIII. sárn nebyl odborným znalcem huclby, pročež nesledoval osobně průběh reformy knih chorálních, nýbrž ponechal věc úpině dotčeným hudebuikům, »jejichž věrnost a bedlivost, jakož i zbožnost co nejvíce byla osvědčena« (quorum ... fides et diligentia at(-lue erga Deum pietas quam maxime probata est).
Mimo to neměl Rehoř XIII. ani času, aby osobně bděl nad touto prací, jež konečně také nikdy nebyla považována za tak důležitou, jako oprava liturgických textů Breviáře a Missálu. Oprava, církevního kalendáře (1577-1583), založení dvou orientálních kollejí (řecké a maronitské) právě v oné době, zřízení nové knihtiskárny (polyglotta), to vše poutalo až dosti pozornost papežovu. — Konečně nelze připustiti, že by Rehoř XIII. ohledně reformy liturgie byl chtěl kráčeti jinou cestou, než jakou brali se sněm Tridentský a jelio předchůdce sv. Pius V.
(Pokračování.)

Z pokladu králevice čaroděje: Kabinet čínský,
(Čínské výroky o hudbě. — Výlet do Pekingu. — Ukázky hudby činské.)
Píše Y. Method Nývlt, O S. N.

úslužný Cíitan, jenž mi hudební nástroje a památky své vlasti tak ocliotně vysvětlil a mně o původu hudby čínské i o soustavě její ze spisu hudebn: litera-tury čínské poučil, s obzvláštní liorlivoetí ua jiné ještě spisy poukazoval, ve kterýcli o důležitosti a hodnotě hudby uloženy prý velice důmyslné výroky mudrců čínských. 'L výkladu ozdobně psaných rukopisů a velice úhledných tiskopisů, jež před mými zraky rozvinoval, po-znal jsem ku svému překvapení, že bez mála tak jako Řekové pokládali i Číiiané liudbu za věc veřejné státní péče hodnou a přikládali jí nemalou vychovatelsitou důležitost v národě. Sami císařové liudbou se obírali, oni se starali, nadané muže hudebníky podporovali a veřejně platné předpisy o ní vydávali,

U Reků, jak známo, zákony a pravidla života, právní i mravní přísloví a zásady uch•žovaly se za pravěku od pokolení do pokolení více íistuím podáním než písmem a byly u vědomí a paměti lidu chovány tírn spůsobem, že právní i mravní pravidla veřejného a soukromého života oděna byla v ladné roucho básnické a lahodný háv hu(lební a zpěvem přednášela se v dědinách a městech za veřejných i soukromých příležitosti po širé vlasti (Srov, za středověku v Německu Sachsen — a Schnvabenspiegel). Tak bylo i za pravěku v říši čínské. Císař Cun (asi r. 2300 před Kr.), jenž jakož i jeho předchůdce jao posud v poželivaué příslovečné jest u Číňanů památce, nařídil dvořeuínu svému Kvejovi, by hudbu čínskou zušleclitil, eož bylo