1*

-- 83 —

Šerei) valné většiny našich novějších církevních skladeb, musí se dostati opětné přednosti. A má-li katolická církevní hudba zase pi-ivedena býti k piivodní své ryzosti, pal: nutno, by byla opět vokálního slohu.«
Na jiném místě připomíná Wagner: /,a účelem jedině nutného průvodu posvátného zpěvu vyuašel křestanský um (Genie) důstojný nástroj, který v každém z našich chrámů jest bez odporu ua svém :pístě. Jsout to varhany, v nichž co nejdůmyslněji se koncentruje značná rozmanitost u výrazu tonů a které dle své přirozenosti vylučují virtuositní ozdůbkářství, jakož nejsou vůbec zřízeny a zařízeny lc tomu, aby smyslnými vnadami působily rušivě a upoutaly takto veškerou pozornost k sobě.«
'l, právě uvedeného vidíme, že protestatita Wagnera názory o ryzosti círlcevuí hudby kryjí se úpině s IlázOYy katolické církve. Není také divu! Třebat se jen poněkud blíže seznámiti s Wagnerem, neobyčejně ideálním, vzdělaným
do nedávna ještě kultivované figurace smyčcových nástrojů, ve formě synkop, roulad, =rozsekaných= akkordů, tremoland a fanfárovitých rhythmů. A vskutku, nemůže býti něčeho sprostšího, duchamornějšího a posvátnou akci hrubLji ut.ažejícího, než toto .perpetuum mobile< smyčcových nástrojů.

a činným, abychom nabyli přesvědčení, že tak slavný skladatel, dirigent, dramatický básník, dramaturg, aesthetik, mystik a odborný spisovatel nemolil nerozpoznati pravou, ryze církevní hudbu od falsifikátu, t. j. od pseudocírkevní -- a u svém rozhorlení nad touto nemolil jinak, než dáti na jevo : »Dávejte církvi, což církevního — a divadlu, což divadelního !«
Zet pak nejen na tomto podkladu znamenitého svého analytického ducha, nýbrž také na podkladu svého historického vzdělání zbudoval názor svůj o hudbě církevní, takže viděl v muse Palestrinově toliko jedinou osu, kolech které se otáčeti musí veškerá, i nejnovější hudba církevní, nejlépe dokazoval novým vydáním Palestrinova »Stabat Mater«, jež clo detailu opati-il regulativy přednesu.
Fakta toho, jakož i shora uvedených výroků ~Vagnerových měli by si naši antagonisté jak náleží povšimnouti, aby také samého Wagnera, t. j. svého proroka, na jehož slova a činy přisaliají, mohli nai•knouti z anaclironismu, mrazivélio formalismu, středověké censury a z jiných »nepokrokových« choutek jeho u věcech církevní hudby.
(Pokračování.)

Doba adventní.
(Podle „Círka'vníLo rokli” Guérauyerova.
t udává Karel Vrátný.
3. Zvyklosti adventní.

Církev tráví dobu adventní, připravujíc se slavně na příchod Vykupitelův. Následujíc příkladu moudrých panen, rozželila svou lampu, aby očekávala ženicha. Také my, její íldové a její děti, máme míti účastenství v citech, které ji prochvívají, také my trsáme pamatovati na napomenutí Páně : »I3ud'tež bedra vaše přepásána a svíce hoi-ící v rukou vašich, a vy podobni lidem, očekávajícím Pána svého.(, Cíl církve jest zajisté zároveň také cílem naším. Duše každého jednotlivce jest pi•edmětem téhož milosrdenství božího, též péče jako veškerá církev, jakožto celek. Církev jest domem božím jen proto, že se skládá z živých kamenů; jest nevěstou jen proto, že jest utvořena ze všech duší, které jsou povolány k věč

nému spojení, U církvi jest psáno, že Spasitel si ji dobyl svou krví'): Každý tedy může říci o sobě jako sv. Pavel, že »Kristus si jej zamiloval a vydal sebe samého za něj.« 2) Protože tedy úmysl a účel jest týž, musíme se vynasnažovati, abychom se oddávali v adventě týmž citům, které, jak právě jsme viděli, naputují toho času církev.
Proto jest první naší povinnosti spojiti se se svatými Starého Zákona v jejich toužení po Vykupiteli, jenž by dostiučinil božské spravedlnosti za viny veškerého lidského pokolení. Za tou pí'íčinou jest dlu• no vrátiti se v myšlénkách do oněch

') Sk, apošt., 20., 28. 2) Gal., 2., 20.