— 82

se církevními předpisy, v obor ten spadajícími, jimž chorál a klassická polyfonie co nejlépe vyhovuje, což v pseudocírkevní hudbě á la Haydn, Mozart, Cherubini ííci nelze. Se stanoviska tohoto jsme nuceni pokládati s hora uvedené výticy Schumannovy za dosti citelnou urážku naši vznešené liturgie, i přes to, že ona zaslepená doba prvé polovice ty. věku otvírala brány chrámové každé polosvětské i horší ještě hudbě dokořán — a dávala takto akatolíkům do ruky zbraň proti velkolepé, dávnými již věky vypěstované liturgii naší, aby zbraní tou vystupovali, nikoliv snad proti jistému, uměleckému aggregatu nevyhovujícímu členu, čímž myslíme zde nemístnou hudbu, nýbrž paušálně proti celému katolickému ritu.
Schumann se svého povšechně aesthetického stanoviska, jakož i se stanoviska protestantských chorálů a kantát *) soudil asi takto: Připouští-li katolická církev ta-kovou theatrální hudbu na místě posvátném, pak nemůže se ji asi jednati o po-vznešení mysli a o intensitu zbožnosti pomocí liturgického zpěvu, nýbrž spíše o jakýsi zevní lesk svého kultu, o jakous takous hypnosu musikální. Co by Schumann byl řekl při slyšení nějaké té Haydnovky, Fiihrerovky neb dokonce Biihlerovky, lze snadno si domysliti. Schumann počínal si ostatně u posuzování katolické církevní hudby, mírně řečeno, jednostranně, ne-li dokonce nespravedlivě; důkaz toho, že zmíněný již spis Thibautův znal zevrubně a jej každému dospělému hudebníku odporučoval těmito slovy: »Krásnát, věru, kniha Thibautova« : »Uiber Reinheit der Tonkunst«; čti v ní pilně v pokročilejším svém věku!«
Rich. Wagner, tvůrce tnoderní opery, původce dnešního hyperchromatismu a vedle Berlioze pionér přesyceného až instrutnentálního koloritu dovedl ryze církevní hudbu zcela jinak oceniti a přísně odlučovati od pseudocírkevní hudby, než Schumann. Protestant a deklarovaný skladatel hypersensitivní opery - - - a katolická církevní hudba! Nezdá se to mnohému z laskavých čtenái•(i býti
*) Protestantská chrámová hudba jest přede-vším zpěvem lidovým za průvodu varhan — a teprv pak hudbou umělou, kterážto však není jako lidový zpěv podstatnou částí služeb Božích, nýbrž toliko jaksi dekorativním doplňkem jejich. Dlužno připomenouti, že protestantská hudba chrámová není také veskrze dokonalou a u výrazu bezvadnou — a že i výkvět její nedostupuje ni-kterak výše klassicity a rigorosnosti výrazu naší ryze církevní hudby, najmě 16. véku.

paradoxní? Odpovídáme k tornu, že nikoliv. Wagnera sluší naopak pokládati za jednoho z nepi•ímých i pi•ímýcli reformatorů katolické církevní hu(lby. Vždyf sám do reformy činně zasahoval jako dvorní kapelník v llráždanech, kde bylo mu roku I S49 vypracovati organisační statut německo-národního divadla, v němž dotknul se také dvorní kapely dráždanské, jejímž úkolem bylo působiti při službách Božích v dvorním katolickétn chrámu Páně. Ve svých spisech *) stěžuje si \Vagner na tamní nedostatečný sbor clirámový a na přehlušující jej, jelikož numericky daleko silněji obsazený orchestr. Výtky jeho nesou se taktéž k skladbám, chrámu Páně více méně nedůstojným, o kterých praví, že většinou pocházejí od tamních dvorních kapelníku, jež jsou vesměs komponovány v zastaralém slohu, holdujícím světské virtuositě na íilcor důstojnosti chrámové. Na str. 3J5, zmíil, spísů praví :
»bIá-li katolická církevní hudba vůbec a v dráždanském dvorním chrámu zvláště, jak dlužno a spravedlivo, býti zachována a aesthetickému požadavku nové doby vyhovovati, pak nezbytno, přivésti ji opět k bývalé její důstojnosti, vroucí a zbožné vznesenosti. Papež Marcellus v t6. století hodlal lwdbu (vícehlasou) z chrámu Páně vypuditi, která, jsouc rázu scltolasticko-spekulativního, byla na úkor pravé zbožnosti. Palestrina však vdechnul vícehlasé hudbě chrámové pravého ducha a výrazu — a zachránil ji takto na další časy. Jeho díla, jakož i díla na něm se zakládající školy dalšího století jsou výkvětem vrcholící tehdáž dokonalosti katolické církevní lntdby, jež jsou vesměs sepsány jedině pro před-nes vokální. Prvním krokem k ítpaclku pravé církevní hudby katolické bylo za-vedeni orchestrálnícli nástrojú do chrámu Páně. Iludba nástrojová rozvinula se pak záhy k stále větší a větší volnosti a samostatnosti, až konečně vnucovala zbožnému výrazu takou smyslnou ozdobu a dotýkala se takto zhoubným způsobem nejcitlivější stránky její, takže i samému zpěvu co nejvíce uškodila.«
Na stránce 337. praví dále: »Hlasu lidskému jakožto bezprostřednímu zvěstovateli posvátného slova, nikoliv však instrumentální ozdobě, neb dokonce triviální hře na housle*') (die triviale Gei‑
*) vGesammelte Schriften und Dichtungenx, li. Bd., S. 309--349.
**) Wagner naráží zde patrně na pověstné,