-70

žít také po třetím příchodu, lzterý bude napiněním všech pozemských věcí a počátkem života věčného. Církev zachovala ve svém srdci poslední slova svého nebeského ženicha: »Jistět, přijdu brzo,«') a odpovídá mu s plamennou touliou : %>Přijd, Pane Ježíši!« Ouat si žádá býti osvobozena od pozemského putování, vzdychá po chvíli, kdy bude napiněn počet vyvolených a ona bude moci viděti v oblacích nebeských znamení svého osvoboditele a ženicha. Až do oné ne-známé budoucnosti vztahují se modlitby adventní liturgie a to jest vysvětlení slov, která učenuílz, spočinuvši kdysi na prsou Páně, uložil ve svém proroctví: »Přišla svatba Beránlzova a chot jelio
připravila se.,,2)
Ale den příchodu ženichova bude zároveň duem hrůzy. Církev Kristova často se třese, myslíc na onen strašlivý soud, na kterém bude se všem lidem ukázati. Deu ten nazývá duem hněvu, o kterém předpověděli David a Sibylla, že promění svět v popel, a nazývá jej duem slz a děsu; ne jakoby se bála o sebe, ncbot ví, že tolio dne její skráně budou ovinuty věncem svatebním na věky. Ale ta myšlénka naplňuje bolestí její mateřslzé srdce, že snad mnohé z jejich dětí budou státi po levicí soudcově, že budou na věky zbaveny radostí vyvoleucír a zavrženy na místo, kde jest pláč a skřípění zubů. Proto prodlévá Církev v adventě tak často při myšlénce, že příchod Kristův bude hrozný a vybírá z Písma sv. místa, která se nejlépe hodí, aby budila v duši jejich děti spasitelLiý strach a kdyby spaly spánkem liřícliu, aby je z nělio vyburcovala.
Takové jest tedy trojí tajemství doby adventní. Liturgické tvary, kterými se toto tajemství odívá, jsou dvojí: jedny záleží v modlitbách, čteních a jiných slovesných vyjádřeních těch citů, o nichž právě jsme mluvili, druhé pak jsou ze-vnější zvyky a nařízeni vlastni této doby a ustanovené, aby doplňovaly to, co zpěvy a slova praví.
Všimněme si nejprve, jali dlouho advent trvá. Od počátku určila si Církev čtyřicet dní, při čemž ritus ambrosiánský a vóchoclní Církev vytrvaly až podnes. Ačkoliv pak římská Církev a Církev jejího ritu následující upustily od počtu čtyřiceti dni, nicméně čislo čtyř v ad‑
') Zjev. 22., 20. z) Zjev. 19., 7.

ventě zachovaly, ustanovivše si místo čtyřiceti dní čtyři týdny. Po čtyřech týdnech očelzáváuí obnovuje se narození Vykupitelovo jako podle židovského a cirkevního počtu první narození se událo čty~i tisíce let po prvním pádu člověka.
V adventé zapovídá se svatební veselí, stejně jako v postě, aby se mysl věřícícli neodvracela od vážnýclr myšlének, které v nich má buditi očekáváuí svrchovaného soudce; také proto, aby přátelé ženichovi neochabovali v naději, že brzo budou pozváni za hosty na svateb!ií hostinu véčnosti.
Truchlivost, která napliiuje srdce Církve, jeví se toho času věřícím barvou kajicnosti a smutku, jíž se odívá. Vyjí-maje svátky svatých, jest barva posvátných rouch fialová. Jáhen svléká se sebe dalmatiku, podjáhen tunicellu. V nělzterých diecésícll, jaizo v tourslzé, manské a jiných, ulívalo se druhdy barvy černé. Tento smutek Církve ukazuje, že se upřímně spojuje v duchu s oněmi pravými Israelity, kteří v žíni a popelu očekávali Spasitele a oplakávali nádhery povaleného Sionu a vytrženého žezla Juclova, až by přišel, jenž má býti poslán, na nějž národové čekají.') Tím také na-pomíná věřící, aby se kajícími skutky připravovali na druhý příchod Páně, ta-jemný a piný lásky, jenž bude do těch srdcí, která budou proniknuta vděčností a láskou k milostnému a obětovnému hosti, jenž mluví: »Radost má jest býti se syny lidslzými.« Posléze projevuje tím zármuteiz osamělé nevěsty, když očekává ženicha, jenž prodlévá. Církev vzdychá na hoře jako hrdlička, až uslyší lilas i•koucí: )Pojd s Libaau, choti má, pojcí'; budeš lzorunována; ranila jsi srdce u1é!«2)
Zvláštním rysem adventu jest také to, že Církev, vyjímajíc svátky svatých nepěje andělského zpěvu Sláva na výsostecli Boliu a na zemi pokoj lidem dobré vine(,, nebot podivuhodný ten zpěv zazněl v Betlémě nad jeslemi božského clítěte. Jazyk tedy andéls. ý není v adventě ještě rozvázán, Panna ještě neporodila Syna božího a proto není ještě čas říkati: » Gloria in excelsis Deo, et in terra pax hominibus bouae voluntatis.«
Také na konec svaté oběti nemluví jáhen slavnostních slov, jimiž jindy pro-pouští lid: »Ite, missa est ! (, INlísto nich praví: »Benedicamus Domino!«, jakoby
Genes. 49., 10.
~) Píseň Šal. 4., 8., 9.