6s —

zvláště pak jelio větší spisy jako: »Die Grenzen der Musik und Poesie«, »Culturhistorische Bilder«, »Bunte Blštter« po-dávají skvělé svědectví o hloubavém duchu toho vzácného spisovatele, kterýž takto záhy upoutal na sebe pozornost veškeré liudební intelligence. Korunou činnosti jeho byl monumentální dějepis hudby, vydaný roku 1862—i872 nákladem Leuckarta ve Vratislavi. Obzvláště cenným dějepisu tohoto jest svazek II., v němž pojednáno o hudbě sti-edovělcé (chorál a začátek polyfonie), pal: sv. III., jehož obsah otáčí se kolem skvělé epochy hudby v Nizozemsku. Svazek IV., jednající o době Palestrinově a o začátcích hudby moderní, nemohl Ambros více dokončiti —neúprosná smrt učinila rázem všemu konec.
V dějinách svých nestačí Ambros obdivovati se ltrásám chorálu a klassické polyfonie, jež líčí vřelými, poetickýmí, někdy až mystickými slovy, aniž by se dal pi-i veškerém svém nadšení strl?ovati do víru lrypermysticismu a jakéhokoli nadsazování. Ambros byl také pozoru-hodným skladatelem; komponoval: symfonie, ouvertury, církevní liudbu, různé vokální skladby a také operu »Břetislav a jitka«,
Charles, Edmond de Coussemaker na-rodil se roku i 8o5 v průmyslovém městě Bailleul (departement Nord) a zemřel jako justiční úředník roku 1876 v Bourbourg-Ville. Pěstoval za svého mládi zpěv, hru na housle a violoncello — a již v io. svém roku vyznamenal se jisto-tou ve čtení skladeb prima vista. Za svého studia na lyceu v llouai pokračoval ve svém vzdělání se ve zpěvu a hře na housle. Právnická studia odbyl v Yaříii, kde současně studoval zpěv u Yellegriniho. Učitelé nauky o harmonii byli mu zde Yayer a Reicha. V llouai, kde provozoval praxi advokátslcou, stu-doval u V. Lefebvre-a kontrapunkt.
Tímto, na dilettanta neobyčejným odborným vzděláním vyzbrojen, bylo mu při svém vynikajícím talentu 1?udebtiím a důkladném vzdělání literním dosti snadno, vyšinouti se na spisovatele hudby prvého řádu. Roku 1832 sepsal pojeclnátií o harmonii, kontrapunktu afuze. R. 1841

vydal »Mémoire sur Hucbald« ku Icterémuž spisu připojil velmi zajímavou historii hudby, počínající hudbou starých Řeků. Roku 1843 vydal: »Notice sur les collectioues musical de la bibliothéque de Cambrai«. Roku 1852 následovalo dílo : »Ilistoire de 1' Ilarmouie au moyeu.age«, 374 stránek textu, 38 listů facsimilii a 44 stránek notových příkladů.
Nejrozsáhlejší a pro historii hudby nejcennější dílo jeho jest: »Scriptorum de musica medii aevi, novam seriem a Gerbertiva alteram collegit nuncque primum edidit E. de Coussemaker«. Dílo to vydané o čtyřech dílech (kaž(-1ý díl o několika svazcích), jež přináší množství traktátů 73 středověkých theoretiků, nutno pokládati za původní pramen veškerého studia středověké hudby. Jest to vlastně pokračování Gerbertova, roku 1784 vydaného díla: »Scriptores ecclesiastici de musica sacra potissimum«. Velevýznamná díla Coussemakrova jsou vedle toho : »L' art harmonique aux XIL, XIII. et XIII, siécles« a »Les harmonistes du XIV, siécle«.
Ač tento biografický a bibliografický nástin nemůže uikteralc nahrazovati zevrubnou četbu soustavné i speciální historie hudby, tož přece doufáme, že i z uvedeného lze viděti, jak mocně, skorem výlučně řečení historikové přispěli k reformě cirkevuí hudby, kteří, vyjma Gerberta, svým povoláním neměli vúbec co činiti s církevními institucemi. Nebot nad slunce jasno, že bez onoho blaho-(lárného liistorickélio liuutí, t. j.: bez solidního podkladu náboženského zanícení a ]contemplativníl?o ducha, jakýmž se vyznamenával středověk i nový věk až po 18. století, byl by každý pokus o platnou reformu vysazen čiré náhodě, totiž subjektivismu — a posvátná hudba byla by takto vydána vždy k smyslnosti a renomování tíhnoucím hudebníkům.
To vše bylo — a mnohé bude nám ještě předeslati, než dojde řada na hr. Witta, v němž jedině chtí naši odpůrci viděti reformátora církevní hudby.*)
(Pokračování.)
*) Viz články »Reforma Wittovy reformy< v časopise =Nový život= V. ročník, čís. 8.—10., pak ročník VI., čís. 5.