67 —

lební páni a s ochotou nemenší všude nám vstříc vycházeno. V museu městském zajímal nás zejména památný a cenný kancionál. — Milé ztrávili jsme v Německém Brodě clivíle. Různého po-volání, z různých končin, ale všichni za

jedno v reformě o hudbu církevní. Kéž zůstanou ty ideály, které jsme oclnesli si z Cyrillských exercicií v Německém Brodě, na vždy v srcicích našich, aby po vlastech našich zase rozvučel se chorál radosti a míru.

Obrana reformy církevní hudby,
Napsal František Jirásek. (Pokračování.

Kiese,zvetter Rafael -7zYí narodil se roku 1773 v Holešově na Moravě a ze-mřel roku 1850 jako úředník c. k, ministeria. Byl věhlasný historiograf hudby a horlivý sběratel památností hudebních. Vydal celou řadu cenných pojednání o starocírkevní hudbě, jakož i historická pojednání o staroegyptské a starořecké hudbě. Jeden z předních spisů Kiesewettrových : »Zásluhy Nizozemců o vývoj hudby« byl Nizozemskou akademií roku 1826 poctěn cenou. R. 1840 vydal: »",ivot a působení Quidoua Aretinskéllo« a roku 1848 následovalo dílo: »Galerie starých kontrapunktistů«.
Ze badatelský duch jeho, byt by jen nepřímo, značně přispěl k reformě`církevní hudby, nelze popříti. Historie, jako magistra vitae, rovněž také aesthétika, jako věrná družka oné, působí sice ne-přímo, avšak rozhodně na intelligentní odborníky, za nimiž, ač zprvu slepě, kráčejí ostatní méně vzdělaní odborníci — a konečně i dilettanté a laici. Tímto fal.tem vysvětlujeme si, proč kritický duch 19. století nespokojoval se vice pouze náhodnou, jaksi kaleidoskopickou hrou pouhých tonů, jak tomu bylo (až na čestné výjimky) po celý 18. věk, — nýbrž žádal díla dokonalá, jež by vyhovovala aesthéticicým požadavkům jak formového, tak i sluchového krásna.
Fc'tis, Fran~otš -7oseph narodil se roku 1754 v Monsu a zemřel roku 1571 jako i•iditel konservatoře v Brusselu. Svá hudební studia absolvoval v letech 1800 až 1So3 ua pařížské konservatoři. Za-nášel se po dlouhou dobu studiem Historie gregoriánslcéllo chorálu. Neúnavným studiem nauky o liarmonii na základě srovnávací methody dospěl k přesně vy-mezenému pojmu o tonalitě. Tonalita jest dle hétisa harmonické středisko jisté (hlavní) zvěny, tedy toniky, kolem níž se otáčejí veškeré ostatní akkordy, at

již doškalné, aneb nedošlcalné. "Pato definice nebude arcit našim antagonistiim po chuti, lzteříž by ze známých důvodů nejraději hlásali naprostý nihilismus v tomto odvětví nauky o skladbě, totiž nezřízenou rozpoutanost harmonického živlu, jak jej v nejmodnější opeře nalézáme. O tom však později. Opomíjejíce četné slaadby a theoretické spisy Fétisovy, uvádíme toliko některá díla jeho, jež souvisí více méně s reformou církevní hudby, jako jsou: »Mémoire o zásluhách Nizozemců« ; » Biographie universelle de musiciens et bibliographie générale de la musique« (1835—1844, osm svazků); »Méthode élémentaire du plainchant« (gregoriánský chorál) 1843; >-Histoiie générale cle la musique« (1869-1S75), pět svazků, vydaných částečně již po jeho smrti.
Mluvíce o předních dějepiscech hudby, nemůžeme jinak, než zmíniti se o velkém našem historiku A. W. Anibrosova. Týž narodil se roku 1816 v Mýtě u Rokycan. Matka jeho byla sestrou výše uvedeného historika Kiesewettra. Neobyčejné hudební nadání Ambrosovo jali se rodičové jeho potlačovati; avšak vrozená láska k hudbě nedala mu jinak, než tajně se vzdělávati v tomto umění. Vedle toho jevil Ambros i značný talent k malířství. Po odbytých právnických studiích stal se úředníkem při c. k. zemském soudu v Praze, později také mimořádným professorem hudby na universitě a konečně i učitelem dějin 1ludby na konservatoři v Praze. Roku 1872 byl povolán za vyššího úředníka při c, k. ministeriu ve Vídni, kde roku 1876 zemicI.
Na základě kromobyčejnélio talentu k umění a všestranného vzdělání svého dlužno pokládati Ambrosa za jednoho z nejduchapinějších a nejproslulejších spisovatelů v oboru hudebním. Jeho četné kritiky a pojednání v různých časopisech,
1*