55
Doba adventní.
1. O dějinách adventu.
Podle aCírkevního roku« Gtt rangerova. Podává Karel Vrátný.

Adventem (od latinského adventus = pHcho(1, pií tí) nazývá ffiliská církev dobu, literou si církev vyvolila za pi-í•-pravo na vánoce, na výroční slavnost narození Páně. Tajemství tohoto velikého dne zajisté zasluliovalo, aby se věřící na něj pi-ipravovali modlitbou a l:ajicnými skutky. "To bylo tal: přirozené, že lues jest nemožno udati určitě čas, kdy se začal advent slaviti. Yi•íprava na vánoce konala se vždycky, pokud sahá naše podání, ale až později byla nazvána adventem. Nicméně zdá se, že slaveni adventu má původ na západ é, nebol rozhodně nemolil znamenati přípravu na narození Yáuě prve než byla tato slavnost položena na den 25. prosince. To pak stalo se na východě teprve koncem 4. stol., kdežto o církvi římské jistě víme, že slavila již mnohem di*íve svátek ten toho dne.
Na advent můžeme lileclěti ze dvou různýcli stran : po jedné jeví se nám jako doba vlastní přípravy na narození Páně a to ]:ajicnými skutky, po druhé pal: jalo soubor jisté řady cirl:evuích zi-izeuí, ustrojených za týmž účelem. Již v pátém století nalézáme obyčej, konati lidu eskorty a tíni činiti jeho mysli přístupnější vánočním slavnostem.Zachovaly se náui o tomto předmětě dvě řeči sv. Maxima turinsl:élio mimo rozmanité jiné, jež bývaly druhdy pi•ipisovány sv. Ambroži a sv. Augustinu, ale jejichž původcem zdá se býti sv. Caesarius arelatský. Ačkoliv pal: tyto písemné památky nás nepoučují zevrubněji o trvání a o způsobu slavení této posvátné doby, nicméně svědčí o starodávnosti obyčeje:, vyznamenávati čas adventní zvláštními kázáními Svatý Ivo llartreský, svatý licrnard a jiní učení a vynikající ducllovní jedenáctého a dvanáctého věku ziistavili nám kázání a proslovení de adventu llomini, která se úpině liší od homilií na evangelia tolioto času. V kapitulariícli Karla Lysého z r. 846 vyžaduji si biskupové důtklivě na tomto panovuíku, aby jich v postě a v adventě nevyvolával pod zámiul:ou státních záležitostí nebo válečných výprav z jejich círl:ví, protože v těchto posvátných dobách váží je zvláštní povinnosti a obzvláštč povinnost kázati.
Nejstarší listiuuou ztnínl.ou o době

adventní a jejich posvátných úkonech, arci nemnoho jasnou, nalezáme ve 2. knize dějin franckých sv. Rehoře toursl:ého. Jest tam zaznamenáno, že sv. Perpetuus, jeden z pi•edchůdců Rehořovýcli, jenž seděl na této biskupské stolici ]volem r. 480, nařídil, aby věřící se postili tři-krát za týden od svátku sv. Martina až do vánoc. Nelze však rozhodnouti, bylo-li toto nařízení čímsi úpině novým nebo zdali sv. Yerpetuus tím jen potvrdil a připomenul starý záhon. Ale aspoň vidíme tu ustanovenu jistou dobu čty~iceti nebo spíše čtyřicetitří dní, která má ráz doby postní, ovšem méně přísné, a ve které dlužno konati skutky umrtvování sebe samého.
V y. kanonu sněmu maconského r. 552 se dále nai•izuje, aby v téže době od svátku sv. Martina až do vánoc v pondělí, ve středu a v pátek byl půst a aby se mše sv. sloužila obřadem čty řicetideuního postu. Několik let před tím připomínal druhý sněm tourslcý mnichům, aby se postili od počátku prosince až do vánoc. Tento půst rozšíi•il se brzy na piných čtyřicet dní a na všccicy věi•ící a byl v lidu zván postem sv. Martina. Kapitularia karla Velk~ího v knize 6. mluví o tom zcela jasně. "Též Rhabanus -Iaurus dosvědčuje to ve své 2. knize aspoú o kléru ; ano lid oddával se o svátku sv. Martina zvláštním rado várkám jako ještě nyní picd začátkem postu a v některých krajinách pi-ed velikonocemi.
Povinnost postiti se, která ponenáhlu se vyvíjela, stala se časem svatým záhonem ; ale stejně ponenáhlu se opět uvolňovala a ze čtyřiceti dnů zkrátila se na čtyi-i týdny. Jak jsme viděli, pocházcl tento obyčej, postiti se, z hrancie; odtud rozšíi-il se po Anglii, jak se dovídáme z dějin ctihodného Bedy, po Italii, o čemž svědčí jeden diplom longobardského krále Aistulfa z r. 753, po Německu, Spanělsku at(-1.
Podrobnějších svědectví o tom lze se dočísti v knize llom 'Marténea »o starýcli obřadech církevních«. Co se týče zkrácení adventu na dobu čtyi• týdnů, vyskytuje se první písemná stopa toho ve psací sv, papeže NIikulášc 1. l: Bulhariun. Radger verouslcý a AI)bo 7 hleury,