54

zlovůli a utrliačství, soudíme-li taktéž o mešních skladbách J. Hayclnovýcli a Mozartových, ač tito mistři svým církevním skladbám pražáclué váhy nepři-kládali. Nelze sice popříti, že hlučné, vířivé a galantní skladby těchto autorů našemu posluchačstvu se zamlouvají; avšak trvám na tom, že panující v těchto skladbách charakter oplývá takovou bůjností a světáckostí, takže jeví se býti chrámu Páně naprosto nedůstojným.
Na místě tom sluší také poukázati k hrdopyšným rčením mnohých talcéznalců, ]cterýmž jest neustále čeho na-mítati, při čemž hledí v první řadě po-ukázati k slavnému a obrovskému pokroku nejnovější hudby. A tu milerádi přiznáváme, že v posleclní době jeví se nesmírný pokrok v ohledu technické vyspělosti, zejmena v instrumentaci, — neméně však i v hucíebním znázornění pouhé s[llvsluosti ano i zběsilosti, jakož i v touomalbě a vyličování dějů přírodních, zkrátka v dovednosti, slučovati s hudbou veškeré činitele mimoliudební. Dlužno a spravedlivo zaznamenati i pokrok ve ťormách hudebních. Nesmíme však při tom všem přehlédnouti, jaicá spousta neduživélio a bizarnílio dostala se těmito pokrokovými skladbami do oběhu.
Rostoucím vzděláním uměleckým pro-spívá se toliko zevní vytříbenosti toho kterého díla; avšak síla a jádro (výrazu) prýšti jedině jen z bohatosti tvůrčího ducha.
Kdo by nebyl s to, zhostiti se běžného nyní výrazu v hudbě, komu za každou ce/nu bylo by počítati s náruži‑
vosti a uchváceností v nejnovější hudbě, tomu nezbývá jiného, než i-aorovati veškerá mistrovská díla starší doby, at
j
sou již sloliu církevního aneb oratorního. Nebot kalná voda nereflektuje čisté obrazy, — a Rafaelovi andělé nejsou naprosto ničím, pohlížíme-li na ně očima smyslností zaslepenými. Yrotož hleďte se jen pro tato díla vážně naladiti, zvláště v oné clivíli, kde jste prosti každé náruživosti; hleďte je po takovéto přípravě vzorně provésti; — pal: zajisté uzříte otevřená nebesa a pochopíte takto, že ti, kdož odsuzovali díla ona, mluvili vlastně jen o své tupomyslnosti a jednostrannosti.
Přátelům ušlechtilé a důstojné hudby sotva se asi podaří, přesvědčiti svět o ne-

přirozenosti a převrácetiosti nynější hudby operní a oratorní, poněvadž t. zv. vzdělaný svět nachází se právě v piném kvasu, ana poesie a filosofie jeví se tu byti rozrušenou, ba zbčsilou. ti'e vlastním ale oboru církevní hudby dalo by se paclitění po etfeletu suaduo odstraniti, poněvadž Církev o náruživostech věděti nechce. Kdo však skorem všud? dobré věci se v cestu staví, tot, bohužel, jsou hudebníci sami. Nebot tito nejednou netvoi•í a nepodávají nám jiného, než světáckost a sprostotu. A lcdo by proti nim odvažoval se vystupovati, tomu pro-stě odseknou, že ničemu nerozumí.Lde dlužno liledati příčinu mělkých, ki-ivýcli a naprosto nespravedlivýcli úsudků tak zvauýcli tileoretilců, jež za našich duit byly rozšiřovány měrou tak úžasnou, • e veškerá církevní hudba starší doby odsuzuje se již šmaliem, ana prý, dlc běžných nyní názorů, postrádá rllythtllU a melodie, — v harmonii konečně nevykazuje prý jiného, než čisté trojzvuky.«
O nástrojové liudbě praví Thibaut: »Smyčcové nástroje a flétny jeví se býti v kostele příliš tenkého zvuku, Dvanácti řádnými zpěváky lzc snaduo udolati padesát takových nástrojů — a přednáší-li sbor skladbu jemně, něžně a sféricicy, pal: zase přistupující nástroje te mčř urážejí. Yalcli by nám šlo o nějaké zbrklé žerty, pakli, jalo nyní se dosti často stává, bychom hodlali na Pána Bolta dorážeti bubnováním a pískotem (den lieben Gott anpfeifen und aupaulcen wollten), jakoby Ou veselé té společnosti neměl co ~o~ ~a~et, jak ol~ m u~tupU~í
veškeré zálcouy o uměni. Vzdáváte-li Bohu na posvátném místě chválu, ne-máte při tom zapomenouti, že stojíte před trůnem Božím.«
Tolik z díla Thibautova, jež v oné době nejžalostnějšílto úpacllcu církevní hudby podobalo se hlasu volajícího na poušti. Thibaut, jako hudebně a aestheticky liluboce vzdělaný mu- (svého v,--znáuí protestant), nesnášel mělkou a banální hudbu italské opery, jakož i rafhnovanou hudbu Meyerbeerovu. Ideálem byl mu chorál gregoriánský, klassická polyfonie a hudba Scarlattiho, Hiindla a Bacha. K talcrvanénnr, za jeho doky právě se vyvinujícímu romantismu choval se vůbec odmítavě.
(Pokračováni.)