-- 53 -

výrazu, přirozeně plynoucí a čistému srdci laliodící. Ušlechtilá hudba působi proto také na lid daleko více, než cokoli jiného. Ponechávejte tudíž lidu pro-sté chorály a kromě toho hledte dokonalým přednesem umělých skladeb působiti na lid takou měrou, jakoby andělské kůry sestupovaly s nebe do našich chrámu !
Tak tomu ostatně bylo od doby Kehoí-e Velikého po více než tisíc roku. Avšak později zavládla lhostejnost vůči všemu ; círk. hudba zmizela budto zcela, aneb zaměněna slcladbauzi světáckými, poněvadž írsudek o tom, co chrámu Páně náleží, byl skorem úpině zahalen. Postupující obratností v hudbě klesala v témže asi poměru i liorlivost nábožeuská. Valná většina našich hudebníkův nedovedla se více povznésti k řádným výkonům, poněvadž se jí nedostávalo vyššího vzdělání v poesii, filosofii a historii. Takovýmto hudebníkům dostačovalo, mohli-li se v kostele svými skladbami a svojí dovedností blýskati — a světáctvím prodclinuté posiucltačstvo podporovalo je i v nejhrubších výstřednostech jejich.
Chrám Páně není ale místem požitkářství, nýbrž místem pro posilnění a zušlechtění lidských povinností, kde před tváří Páně vyléváme své srdce, kde před trůnem Božím přednášíme v polcoi-e svoji lítost, své radosti i žalosti. U přítomnosti Bolia nemá ani sveřepá sebeditvěra a zoufalstvím prodchnutá tesklivost svého místa, jelikož v clirámu Páně se nerozdmychují lidské vášně, nýbrž prostě utlumují. Tot čistě idealní stanovisko nejen pro kněze, nýbrž i pro každého církevního liudebnil:a ! Ne vše, co uchu lahodí, patří již samo sebou do chrámu. Jakých forem a stylů lze tedy v chrámové liuclbč připustiti ? Každé formy, pokud se v této hudba jeví býti umírněnou, ušlechtilou a důstojnou — a pokud je prosta té které vášně.
O tom není ostatně žádné pochybnosti, nebot v tom se shodují všichni lidé čistého srdce a živého ducha. Jest se však s druhé strany co obávati všelilcerých námitek a mělkých posudků vzhledem lc přísně církevní liuclbě, jakoby ona vedla ]c prosaické jednotvárnosti a brala na se těsná, genialnosti nesnesitelná pouta. Proti tomu však dlužno uvésti, že ani genialní umělec nepohrdá přísnými pravidly a pečlivou prací a že jedině marnivá a tupá mysl touži po nezřízené

volnosti, jelilcož se jí nedostává náležité síly, jak k povinné poslušnosti, tak i k ovládání danélio materialu.
Církvi prospívá jeclině církevní duch. Jeví-li se týž v potencované genialnosti, pak vyhovuje i samé zbožnosti. Youechávejte Církvi, což církevního a snažte se sloužiti jí ze všech sil svých pravým uměním! Nezanášejte církevní do privátnílio života a světské clo Církve ! Za nésti jediný takt zbožné hudby Palestrinovy do opery, znamenalo by dopustiti se něčeho neodpustitelného. Tím více ještě pohoršovalo by nás, kdybycliom nalezli v mešní skladbě nepatrný jen úryvek, připomínající onu lehkovážnou genialnost, jakouž se Mozartova opera »Figarova svatba« vyznamenává. Naše t. zv. duchapiné obecenstvo není arcit v ohledu tom přespříliš rigorosní -- a snáší proto mnohý abusus, pokud jde jen o autora zvučného jména. Slepým za každou cenu zboHovatelum Mozarta pranic nevadí, že téhož requiem při slovech: »Liber scriptus proferetur« jest liudebně takořka totožné s místem »Malá jehlo« z opery )Figarova svatba«.
Co mám říci o církevních a oratorních skladbách posledních padesáti roků? Na základě svého pevnélio pře-svědčení moliu jedině uvésti: slohu cír-Icevuího vůbec již není; sloh oratorní přechází ve styl operní; týž zabíhá dosti často do necudného, sprostého, přepjatého a zběsilého — a to vše hledí se podloudně zanésti i do chrámu Páně.
Nejsem snad jedním z oněch zatvrzelých antiquarův, kteří novotu bez-ohledně, jedině pro nezvyklost zatracují. Táži se proto těch, kteří jeví smysl pro vznešenou hudbu a také novější skladby zevrubně znají, zdaliž v mnohých modou, osobním vlivem autorů i nakladatelů, jakož i jinými okolnostmi uplatněných skladbách jeví se tolik genialní síly a hloubky ducha, jako v jediném již oratoriu »Messiáš« od Madla? Pokuste se jen o řádné provedení oratoria toho, abyste seznali, že veškeré novější skladby nevyrovnají se dílu tomuto ani z daleka, že bude jim nečestně ustupovati. Nejkrásnější však skladby autorů : Palestrina, Orlando Lasso, Vittoria, Caldara, Mar-cello, Lotti a Durante nepozbydou svého kouzla ani po bezprostředním provedení vybraných skladeb Hándlových a Backových.
Zbožňovatelé novoty durdí se ovšem při podobných výrocích, považujíce za