vesměs šablonovité ; jak si ale příkladně počínal Hassem a Hándlem obdivovaný Scarlatt2, toho si není snad vědom ani jediný z našich skladatelů, varlianíků a učitelů liudby.L příčiny té naši tak zv. virtuosové, řiditelové a učitelové hudby plížíse opatrně kolem nesmírných po-kladů uměleckých děl starší doby, hledíce na ně s jakýmsi pohrdáním. Obecenstvu pal: postrádajícímu vlastního vzdělání v hudbě jest se spokojovati tím, čeho se jemu od nich dostává, jelikož »mistři« dovedou si vždy zjednati a udržovati svoji autoritu, byt by po případě jen čirou mechanickou dovedností.« Na jiném místě pronáší autor o hudebním výrazu tato pozoruhodná slova :
»Od necudného obrazu (aspoň u přítomnosti jiných) každé zdravé oko se odvracuje. V hudbě však mnolié necudné, křečovité a nemravné, iež by jinak štětce a slova nesnášelo, dovede se výhodně ukrýti a bývá pak pinými doušky požito. Proto se také našim komponistům a virtuosům v ohledu tom výborně daří. Sestupovati až k ochablému, divokému, rozervanému a sprostě zamilovanému jest nejen velice snadné, nýbrž najde také v obecenstvu neobyčejného ohlasu, jež palc ve svém chvalořečnění dorr:nělé krásy nezná ani míry, ani konce. Pravý znalec hraje pak v podobných případech dosti smutnou figuru, jemuž nezbývá jiného, než úsudku svého se zdržeti, jelikož frasoti itost onoho chvalořečnění nebylo by bez urážky dobře komentovati.
To by nás ostatně ani nerozčilovalo, pokud hudba podobného druhu by se omezovala na divadla a koncertní síně, kde bychom snadno se jí mohli vyhnouti. Avšak v chrámu Páně byla by každá, nevyplývající právě ze zbožného zanícení hudba kamenem úrazu, byla by pohoršlivou, ba dokonce hříšnou. V uvážení toho nelze nám naprosto pochopiti, proč nyní právě úpině nemístná hudba v chrámech našich se zahnízdila, proč nyní právě náboženská vlažnost dává všemu tomu výhost z chrámu, co druhdy naplňovalo srdce kažcíélro pravého křestana radostí a rozkoší? Cestnou výjimku tvoří zde církev pravoslavná, kteráž jedině železnou svojí rukou udržovala přemnohé ctihodné zpěvy prvních století křestanství, jež až do dnes znalci neustávají obdivovati.
Rímsko-katolická círl:ev taktéž trvá při svých pravzorech zbožného zpěvu, zvaného chorál gregor., trvá při svých

genialních, vznešených a nebeských zpěvech a intonacích nejkrásnějších pradob církve, jež dojímají nás dalelco intensivněji, než mnohá novější, na pouliý effelct vypočtená skladba.
Sixtiuská (papežská) kapela zaujala sice pevné stanovisko u pěstování mistrovských skladeb střední periody, — chorálu však, tomuto pravzoru círk. hudby, nezdá se býti přespříliš nakloně u a.
Jest ostatně známo, že v celé Italii nedostá.vá se nám spolehlivé odpovědi v otázce gregor. chorálu. V Némecicu hledí nás v ohledu tom odbývati několika citáty z Forkelova dějepisu hudby, talc že ostatně i zde patři snad k čestnému stanovisku, ničelio o chorálu ne-věděti. Není také vlivu ! nebot starobylý chorál byl stále více a více zanedbáván a znešvařován. K tomu přidružilo se časem nové zlo. Staří naši varlaníci neznali skorem jiného, než ducliovní hudbu a s touto úzce souvislou liudbu varhanní ve formě kanonů a fugy ; vedle tolio znali se dobře v nauce o harmonii. Prohřešili-li se konečně již v ne-patrné míře, stalo se tak výhradně jen ozdůbkami při ducliovuí hudbě, nikdy ale sprostými a světáckými cetkami. Nyní jest tomu, bohužel, jinak, kde pěstuje se téměi• výhradně studium banální opery a jiných podřízených skladeb a studium harmonie pi•i tom zanedbáno bývá. llilsledek toho pak jest, že naši varhaníci utkvělé jim po celotýdenním vyučování hudbě úryvky z různých světskýcli skladeb zanášejí do chrámu Pár-ě, l:de jest nám pak slyšeti tolik světáckého zvráceného, že dosti snadno bychom se mohli dáti unésti k hlasitému projevu nelibosti přímo na místě posvátném. — Vyjma sboru Sixtiuské kaple panuje v celé Italii táž bezuzdnost jako u nás. I v staroslavném cíómě milanském zaznívají sprosté valčíky a operní arie jako předehry lc chrámovému zpěvu, v témže totiž městě, kde Řehoř Veliký před iSoo roky založil velkolepou školu církevnílio zpěvu.
Konečně nadešla doba, kde hrubý zlořád světácké hudby na místě posvátném začíná již působiti negativně, totiž blahodárně, jak na širší kruhy, tak i na vážené spisovatele, kterýchž snahou jest, přivésti chrámovou hudbu k bývalé důstojnosti a prostotě.
Lbožuý lid jeví bez odporu smysl a zájem pro hudbu zdravého jádra a