-43

žádného vztahu ku mši sv., k tomu vrcholu bohoslužby katolické a k té či oné slavnosti, cíle toho — zvýšení totiž slavuostnílio rázu bohoslužby — dosaženo by bylo i tírn, když by varhany nebo jiné nástroje hudební hrály nějaké vážné, cenné úryvky z oper, písně beze slov, koncertní sola na jednotlivé nástroje nadepsaná třeba »Ave Maria« a podob., nebo arie, slavnostní pochody atd. atd., a přece všechno to církev zákony svými přísně zapovídá a o vymítěni liudebního umění podobnélio rázu a směru z chrámu usiluje, ne však proto, že by to bylo něco inferiorního, bez-cenného, ale proto, že neodpovídá to úkolu zpěvu a hudbě při bohoslužbě ve chrámu vyměřenému: Boha sice důstojně oslavovati, bohoslužbě jeho lesku a slavnostního rázu dodati, ale tak, aby ne-byla pozornost věřícícli od bohoslužby a zbožnosti odvracována, nýbrž naopak lid k zbožnosti nabádán, rozněcován a tak zbožností na duši posvěcován.
Tím vyznačil jsem aJ s t ano v i s k o, s něhož katolická církev hledí na církevní umění hudební ve chrámu a b) požadavky, jež klade jakožto podmínku umění tomu, má-li býti do chrámu ]c bohoslužbě připuštěno. Není to tedy — a to s důrazem opětuji — není to nějaká inferiorita neb menší vnitřní cena skladby, která činí rozdílu mezi hudeb-ním urněnim církevním a světským, ale jest to jedině a pouze rozdílný účel a cíl, jejž obě umění sledují
Tím ovšem přesně určeno jest též jedině správné stanovisko, s něhož hle-děti jest i každému jednotlivci na církevní uměni toto (zpěv a hudbu chrámovou), má-li je správně posouditi a oceniti. Každé jiné stanovisko, jakož i každý jiný způsob posuzováni jest nesprávným. Vždyt i toto umění patří dějinám, a sice dějinám, v nichž církev (vzhledem k církevně -hudebnímu umění) jest osobou jednající. Má-li ale historik psáti a po-suzovati objektivně, pak nesmí podkládati osobám a dobám, jež líčí své názory a myšlénky, nesmí také lileděti na ně se svého subjektivního stanoviska moderní doby, ale jest mu věrně líčiti
j e j i c li myšlénky, snahy a činy, a zároveň na paměti míti i okolnosti, účely, cíle a pohnutky, jež k takým činům,
k takému jednání a podob, je vedly. S t o h o t o stanoviska jest mu posuzovati osoby ty i jejicli jednání.

Tak jest tomu i se zpěvem a lwdbou chrámovou. Zde círlcev jest to, která určuje účel a cíl umění tolio ve chrámu, poněvadž spadá to v obor její bohoslužby. Jet zpěv církevní (gregorianslcý chorál totiž) v prvé řadě podstatnou částí lcatolicicé bohoslužby (a při své bohoslužbě má přece jen církev právo rozhodovati), teprve ve cl r u h é řad é zpěv církevní a jej provázející a doplrťující hudba je otázkou umění, které ani zde neporoučí, nýbrž sloužiti má ku do-sažení opět jinýcli vznešených cílů výše nazuačenýcli. Ve věcech hudby chrámové směrodatným a rozhodujícím jest tedy ne osobní vkus ředitele kůru, zpěváků neb docela někdy pokažený vkus lidu, jemuž často nejskvělejším a oblíbeným vzorem pro hudbu clrámovou jsou valčíky, polky a mazurky, jež při tauečních zábavách slyšívají, a kterémužto vkusu mnohdy i na kurech chrámových se hoví, ale rozhodujícím faktorem jest zde vůle, resp. účel, cíl a zákony církve katolické. Proto také její stanovisko, její intence a zákony jsou nutným odítkem a zákonem pro každého, kdož chce v umění tomto správně pracovati a ku jeho obrození a zvelebení v dobácli našicli působiti.
Při všem tom však třeba pamatovati následující důležité věci. Oboje umění liší se sice od sebe, sledujíc různé cíle a sloužíc různým účelům, jedno však má býti oběma uměním společno: k r á s n o totiž uměnám vlastní. Ze třeba opatrnosti i v tomto ohledu a jíti správnou cestou, netřeba podotýkati. Něco může býti totiž s a m o o s o b ě krásnem, uměleckým dílem, a přece nehodí se ke každému účelu, aniž lze toho všude upotřebiti. Tak na př. historické obrazy Brožíkovy, krajinomalby Liebscherovy, alcvarelly Chitussiho a obrazy jiných slavných mistrů našicli jsou zajisté umělecky cenná a krásná díla, a přece kdyby někdo obrazy ty nalezl ve chrámech na oltářích neb i jen na stěnách, zajisté že by se nad tím pozastavil a řekl: »Jak jen tento obraz mohl se sem dostati? Sem přece nepatří, vzcíyt to obraz pro salony, pokoje, ale ne pro chrám !« Hle, odsuzuje to, že ne obraz ten byl by bez-cenným, nepěkným, nýbrž proto, že jest to nemístným, t. j. že nevyhovuje svému účelu. A tak tornu i s liudbou. Co jest tvořeno pro koncertní síně, ti-eba byly to skladby sebe cennější, nehodí se pro kostel, poněvadž jistě pak nevyhovují