42

— znajíce dosah zálcona reciprocity — dovedeme oceniti veliký dosah a důležitost umění tolio. Uvedu příklad. Před-stavme si, že srdce upřímného křestana napiněno jest vroucí zbožností. Srdce však zbožnost tu utajiti nemůže, vždyt to přirozeným zákonem, čím srdce na-piněno, tím ie i ústa překypují t. j. to že také člověk i na venek projevuje. Vroucí, mocný cit nelze však projádřiti slovem; projadřujet slovo jen myšlénku, cit ale tlumočí se jinak, ten pravého výrazu dochází jen tonem, zpěvem. Možno proto i•íci, že zpěv jest v našem případě nejslavnějším tvarem modlitby. když však zpěv, tato nadšená modlitba srdce, vyvolán byl zbožným nadšením, pak na základě reciprocity vyvolává to-též nadšení, tytéž city v srdci posluchačově. A právě touto vzájemností či reciprocitou stává se zpěv tak mocným prostředkem a klíčem k srdci lidskému, stává se čarovným kouzlem a vítěznou zbrojí k dobývání duší, stává se velmocí, jíž ani nevzdělaní lidé, ba ani mysle hrubší, srdce otrlejší nedovedou odolati, ale bezděky pohnuty, povzneseny a uchváceny bývají.
Proto jest zpěv i v náboženství jed-ním z nejmocnějšícli prostředků, jímž cit i srdce člověka bývá zušlechtováno, a jenž působí i tam, kde pouhé slovo bez vlivu a účinku zůstává.
Lušlechtiti ale člověka celého, tot právě Církev vytkla si za úkol a na základě učení Kristova chce, aby člověk uplatiioval nejen fysické a intellektuelní schopnosti své, ale také morální a náboženské, t. j. chce, aby lidé vzdělávali rozum svůj, ale při tom také zušlechtovali své srdce učením Kristovým. Pravdy učení toho, aby pro sebe člověka získaly, dovolávají se i rozumu, jejž přesvědčují, ale i srdce jakožto sídlo svobodno: vůle pohnouti se snaií, aby poznanou pravdu přijalo a ji také konalo. Než spojení mezi rozumem a vůlí vykonává cit, zjednávaje přecliod od rozumu k svobodné vůli. Cit tento však dochází výrazu svého zpěvem. Proto zpěv v ohledu náboženském talc jest důležitým, že náboženství, kdyby mu nebylo možno vroucnost svou projeviti zpěvem, bylo by zbaveno toho nejpůsobivějšího a nejlahodnějšího prostředku, jimž srdce bývá povzbuzováno, vzděláváno a zušlechtováno, zárovei"i ale chyběly by duši lidské perutě, na nichž by vznésti se mohla tam, kde láskou

k Tvůrci nadšení sborové andělští oslavují Boha svého nadšenými liymnami.
Z úvahy této, v níž k vůli lepšímu porozumění stanovisku církevnímu bylo nám nutno vniknouti poněkud v náboženský život Církve katolické, poznali jsme, t. že vroucí zbožné vzrušení jen zpěvem projadřovati lze, a 2. že ku zvýšení a buzení zbožnosti zpěv ze všech umění nejvíce napomáhá. Z toho nyní snadno pochopíme, proč Církev jíž od nejstarších dob zpěv pěstila a proč uvedla jej v nejužší spojení s bolioslužbou svou, oltářem, takže — aspoň gregorianslcý zpěv tvoří podstatnou část její bohoslužby, maje děj, slovo liturgické (bohoslužebné) znázorniti, sesiliti, ale také tlumočiti, s dvojnásobnou přesvědčivostí a silou v srdce lidská uváděti, k zbožnosti nadchnouti a k Bohu po-vznášeti. Poněvadž ale bohoslužba není nic jiného, než jedna jediná mohutná modlitba k Bolní, proto zpěv, jenž jest tlumočníkem bohoslužby, nemá a nesmí býti ničím jiným než vroucí nadšenou modlitbou.
Když vše, co dosud řečeno bylo, shrneme v jedno, vidíme,
t, že není účelem ani konečným cílem liudebnílio umění církevnílio (zpěvu i hudby chrámové), aby ve clirámu do-minovalo, panovalo, ale že tam Bohu ku oslavě sloužiti má,
2. ie ale není také jeclinýcn cílem zpěvu a hudby ve chrámu snad jen ze-vnější oslava bohoslužby, nýbrž zároveň to, aby i vniteruě člověka posvěcovaly a povznášely, t. j. mají v lidu zbožnost buditi a rozněcovati tak, by na jejich perutích povznášen byl v jiné kraje, než jakým jest hrouda pozemská, a tmášen v jiné světy, v uicliž by nebyl n i č í m pamatován na ten všední rej života se všemi jeho starostmi, lopocením a bědami, a tak cele se mohl věnovati Bohu. Zpěv a hudba clirámová musí býti perutěmi orlovými, jež unášejí do výšin k Bohu, á ne poutem, jež vrhá k hroudě zemské. To právě jí dává ale její z v l á š t n í ráz, od veškeré světské liudby zcela rozdílný, a činí ji zcela zvláštním odvětvím hudebníli o uměni, určujíc zároveň její povahu, jakost a směr, jakým se nésti má.
Kdyby byla totiž jejím cílem j e n zevnější oslava bohoslužby, pak by úkolu tornu vyhověno bylo i tehdy, když by pi•i mši sv. nebo na tu či onu slavnost zpívány byly písně, jež by neměly