41

opět upozorňováno bylo na potřebu, ano nutnost reformy té jal: se stanoviska církevního, které v ohledu tom jest direktivou, tak i ze stanoviska uměleckélio, a tak obrácena byla k reformě církevního umění hudebního pozornost kruhů co nejširších, by i v tomto oliledu již se vyjasnilo, a století nové pozdraveno bylo perlou, očistěnou ode všech přívěsků ji i hudební umění hyzdících.
To maje na zřeteli, odhodlal jsem se také nepatrnou hřivnou přispěti jednak k tomu, abycli ty, kdož ještě s předpojatostí a neporozuměním hledí na re-formu církevního umění hudebního, obeznámil s podstatou reformy té a prakticky naznačil směr, jímž se ubírati má, jednak abycli těm, kdož zajímají se o reformu tu se stanoviska hudebního umění, na-značil aspoň stručně velkou cenu pravé hudby clirámové a zároveň jiní pochopitelným učinil, proč Církev katolická klade a klásti nucena jest hudbě církevní právě ty poiadavky a ne jiné. Podaří-li se řádkům mým jednolio z obou dosíci, stačí to, poněvadž tím získáni jsou noví příznivci dobré i umělecké věci právě v kruzícli, které již mocným společenským vlivem svým mohou mnoho pod-porovati myšlénku tu a k jejímu zdaru přispívati.
Co dosud řečeno, zdálo se mi pro-spěšným předeslati pro orientaci ctěných čtenářů stati této, jakož i za pi•íčinou celistvosti a úpinosti obrázku reformní činnosti v tomto odboru ludebního umění.
Máme-li všalc reformě hudebního umění chrámového porozuměti, jest třeba, abychom s p r á vně nazírali na poměr, v jakém jest huclební umění k církvi, nebot jen tak pochopíme její stanovisko a po-rozumíme požadavkům, jež círlcev stanoví zpěvu a hudbě ve chrámech svých. Aby vše to ozřejtnělo, zodpovíme si všeobecně dříve jinou otázku, v jakém poměru k Církvi jsou všeclina umění, jichž Církev používá, a proč Církev katolická vykázala ze všecli umění právě zpěvu úkol nejčestnější a uejůůležitější, připoutavši jej tak úzce ]cu své bohoslužbě, takže tvoří podstatnou její část.
Církev katolická přijala všecka uměni za dvojím účelem, a sice: t. aby pomáhala jí oslavovati Boha, a 2. aby jimi zároveň vzdělávala, zušlechtovala své členy, v jejich duši budila vyšší touhy a srdce k zbožnosti rozněcovala. V Církvi, ve chrámu nemá tedy umění p a n o v a ti, tam panuje Bůh, ale s l o u ž i t i má tam

Boliu lcu oslavě, tam klaněti se má ve svatém nadšení věčnému ideálu svému, při tom však má býti Církvi zároveň vydatným pomocníl:em l:u vzdělání věřících. Výtvory svými totiž umění dává slovům pravd Kristových viditelnou formu, ji pak vtiskuje v srdce lidské a vštěpuje trvale v celou duši. Poesie a hudba má tlumočiti a vzbuzovati posvátné city, jež vyplývají z poměru našeho 1: Bohu, stavitelství, sochařství a malířství má do-plňovati a oživovati slovo Církve.
Používá tedy Církev všech uměni k tomu, aby jimi víra a křestauský mrav cestu sobě razily do všech vrstev lidstva, zároveň ale aby též zušleclitovaly duši, ji k zbožnosti rozněcovaly a k Bohu vedly.
K tomu však ze všech umění nejpovolanějším jest umění hudební, z n~liož pak obzvláště zpěv, jenž jest v pravdě uměním živým, takže druhá umění jsou proti němu téměř jako mrtva. A co jest zpěvu tím kouzelným proutkem, jenž tak podivuhodně oživuje? Jest to jednoduchý zákon reciprocity čili vzájemnosti, jenž právě zpěvu, tonu jest vlastním a v tom záleží, že slovo tonem oděné (zpěv) vyvolává v srdci posluchačů navzájem tytéž city, z nichž povstal a jimiž byl vyvolán. Zpěv jest tedy nejschůdnější a nejbližší cestou k srdci našemu. Proto také Církev o žádné odvětví umění hudebního tolik nepečovala, jako o zpěv, žádné uměni tak úzce k své bohoslužbě nepí-ipoutala jako zpěv, žádný určitý styl stavitelský neprohlásila za výhradně církevní, aniž si osvojila určitý druh malíi•ství, — pouze zvláštní druh zpěvu, zpěv gregorianský (chorál) totiž, prolilásila oiicieluě za zpěv výhradně církevní, a to proto, aby jím mohla mluviti od srdce Kristova ku srdci věřících. Poznavše reciprocitu tonu, zpěvu, vzpomeňme nyní úkolu, jejž Církev vytkla uměnám ve chrámu: majít Církvi pomoci oslavovati Boha a ve viditelné formě tlumočiti víru, naději a lásku k Němu. To vše ale Církev projevuje svou bohoslužbou čili liturgií, která vrcholí v oběti mše sv. Při bohoslužbě jest to však zase liturgické slovo, které tyto tři city, toto náboženské přesvědčení tlumočí. A zde právě počíná úkol zpěvu a částečně i hudby, která sloužiti má zpěvu ku podpoře a mohutnějšímu projevu. Zpěv totiž má liturgické, bohoslužebné slovo oživiti, oduševniti a zákonem reciprocity dále mohutně působiti. A právě v této úloze