— 40 —

ské (tímto iiázvem označovati budu hudební umění mimo chrám na rozdíl od církevního chrámového, beze všeho však nádechu nějaké snad inferiority, které v něm není. Podotýkám to proto, by názvu tomu nebylo špatně rozuměno --) jsou dva druhy téhož uměni sice, ale jinak úpině samostatné, od sebe cele rozdílné, pohybující se každé v jiném ovzduší a sledující jiné intence. Má-li jim tedy správně býti rozuměno, třeba hleděti na každé umění toto s jelio zvláštního, jen jemu vlastního stanoviska. Ne-smějí zde také zaměiiovány býti dva pojmy: vymoženosti moderního umění liudebniiio a ráz, směr i duch téhož umění hudebního. Prvého nejen že Církev katolická nezamítá, ale připouští, co se však druhélio týče, nese se kažclé umění to svým vlastním a proto různým směrem.
Toho však nebylo dbáno, obzvláště v předešlém a našem století, duch a ráz operní hudby vnikal_ ve chrám, ba mnoho vloudilo se ve chrám, co tam nikdy přijítínemělo, poněvadž chrám i umění hudební nedůstojně snižovalo a krasocit lidu přímo ubíjelo, čímž zaviněn bědný úpadek hudby chrámové. Upadlou toho želeli sice i sami geniové hudební, jakými byli Mozart, Mendelsson, Cherubini a jiní, ale žádný z nich se neodvážil rozhodně se vzepříti modě své doby. Upadelo byl všeobecný. Sám J. Górres (i 1848) přirovnává zpěv a hudbu chrámovou své doby k bajadeře, kteráž tancem a ukolébavkou přináší hold ne Boliu nesmrtelnému, ale indickému božstvu nejnižšího řádu. (Politische Schriften. Sv. I.) Hudbu církevní cennou bylo lze spíše slyšeti na podiu koncertním než ve chrámu.
Popelkou odstrčenou, nadobro zapomenutou bylo hudební umění církevní, až konečně arclieologové našli popelku tu a poznavše její krásu, odhodlali se dopomoci jí k jejím právům. Počátek učiněn ve Francii a Belgii as r. 1841., odtud pak reformní duch ten šířil se i do Německa a Rakouska. V našich vlastech českých byl to Monsignore Ferdinand Lehner, papežský komoři a mimo-řádný člen Ceské akademie i Královské české společnosti nauk, nyní farář na Král. Vinohradech, který prvý, ač osamocen, přece srdnatě podjal se reformy té. Slo to zvolna. Nemnoho bylo těch, kdož podali mu ruky pomocné, za to ale s tím větší láskou věnovali se úkolu svému, — a láska vždy vítězí, proto vedla k ví

tězství i zde a oněm nadšencům (mezi nimi na čelném místě jinenovati dlužno i professora a katechetu gymnasia Táborského Karla Konráda) pomáhala odstraňovati předsudky, zakořeněné v oliledu tom zlozvyky a bezcennými slaclkostmi hudebními přeslazený a zkažený vkus, který vloudil se na c li o r y chrámů. Lehner založiv Obecnou jednotu Cyrillskou pro země koruny sv. - Václavské, položil tím pevný základ k reformě hudby církevní a obrátil k ní i pozornost mnohých našich hudebníci odborníků, mezi nimiž reforma ta našla řadu povolaných pěstitelů. 1\linio jiné jsou to: Jos. Foerster, professor theorie liudby ua pražské lconservatoří, Fr.Ld. Skuherský, bývalý lektor iia filosofické fakultě pražské, dále liudební skladatelé Jos. Cainer, Frant. Hruška, Pavel Křižkovský, Jos. Nešvera, Karel Stecker, Cyrill Sychra, Jan Ev.Lelinlca a jiní.
llle stanov Obecné jednoty Cyrillské zakládány také diecésjií a místní Jednoty Cyrillské ku pčstováuí zpěvu a hudby chrámové, jichž nyní jest přes 112. Také v naši diecési Králové-Hradecké založena byla mimo mnohé místní Jednoty i diecésní Jednota Cyrillská r. 1894 na rozkaz J. B. M. Eduarda Jana Nep. Brynycha, jemuž také děkovati jest zařízení docentury církevního zpěvu při bohosloveckém učelišti v Hradci Král. Prvým docentem jmenován zdatný a oboru svého dobře znalý p, llobroslav Orel.
V čele diecésni jednoty, ale také v čele zdárné reformní činnosti v diecési Králové-Hradecké stojí professor bohosloví Dr. Jos. Mrštík, jeden ze starších velečinných průkopníků hudební reformy církevní. Také na našem ústavě reforma ta zdárně počíná se pěstovati pod vedením učitele zpěvu našeho ústavu Fr. Gregory. Tim byl bycli načrtal miniaturní obrázek reformy církevnílo umění liudebního v Cecliách. Zakladatel reformy Monsignore Lehner může dnes s radostí oprávněnou patřiti na dilo své tak mnoliým zdarem korunované, ač není zajisté, jak sám dobře ví, u cíle svých tužeb. Mnoho, velice mnoho vykonáno, ale také dosud mnozí a nuiozi jsou ještě z povolaných činitelů jak na venkově, tak i ve městech, kdož reformě té rozuměti neclitějí, bud že odchováni jsou starou dobou, v oliledu tom nechvalnou, aneb z pohodlnosti se jí vyhýbají.
Předpojatosti jest tedy ještě dosti, proto třeba, by znovu a znovu, opět a