-36

dík seznámil se pak za krátko s nejlepšími ll1111CI10VSkými hudebníky.
Počínání si jejicli nechtělo se však EIttovi valně zamlouvati, kterýž, jsa ne-uspokojen telidejším stavem církevní liudby, prálinul neustále po něčem vyšším, idealnějším. Tužbám těm vyliověla za nedloulo čirá náhoda. Stalo se totiž, že prohlížel kdysi staré, zaprášené a zpola již ztrouchnivělé knihy a hudebuilly v zapomenutém jednom koutě tamního semináře. Tyto hudebniny mensurální notace 15, a 1G. století zdály se niu zprvu býti nerozluštitelnými hieroglyfy. Neúmorným však pí-emítáníni po-dařilo se mu konečně význam jejich decliiffrovati. Prvníni ovocem jeho mra-venčí píle byla v moderní partituru se-stavená Okeghemova »missa cujusvis toni —. Stastným výsledkem tím povzbuzen jal se pak L;tt luštiti osmililasé »Magnificat,, od Orlanda Lassa, práce to již daleko jetou snažší a také vděčnější. Při prvé skladbě obdivoval toliko zvláštnost umělé formy; zde však naleznul nikdy netušenou sílu, posvátnost a vzne-~enost výrazu tak cele onomu místu přiměřenou, kterému skladba ta měla sloužiti. Skorem výhradně jen trojzvul:y, prazvláštní, dosud nezvyklý způsob harmonických sledů a obratů této skladby, to vše působilo na h;tta a malý kroužek posluchačů tak hlubokým dojmem, že domnívali se slyšeti harmonie zcela jiného světa, jež nezdály se jim míti čeho společného s harmoniemi novodobé liudby.
Jsa podporován ve svých snahách tamním dvorním ředitelem kilru Y. J. B. Schmidem, vzepřel se proti mělkosti a

nevkusu církevní hudby své doby tak mocně, že za nedlouho mohl svým řádně vycvičeným sborem exel:utovati skladby klassiků : Yalestriny a Orl. Lassa i jiných nizozemsl.ýcli a italských mistru 15. a 16. stol.
Chvalná pověst sboru dvorního clirámu rozšířila se palz záhy po všech zemích německých. Lipské hudební časopisy referovaly ohnivými slovy o nově oživené církevní hudbě bývalých krásných časů -- a nazývaly Mnichov německým Římem. I sám papežský nuntius při bavorsleém dvoru, vojvoda Serro Cassa,io, kterýž sáni byl veleni vzdi:laným pěvcem, pravil (1821) ve svém udivení: »Vskutku, zde se zpívá lépc, ncž v Rímě 1,<
Tento v Mnichově nálile vzešlý, tak-řka originelní ruch upoutal ilined z prvopočátku pozornost prof. Thibauta v Heidelberku, kterýž byl taktéž výtečuým znalcem a pěstitelem starolaassicl:é církevní liudby — a ]cterýž by se nejraději byl usadil v Mnichově, aby svého Ltta, jak se častěji vyjadřoval, měl stále po ruce. Prof. Thibautovi věnovali jsme v naši úvaze poněkud větší pozornosti, jak laslcavý čtenář ihned pozná. O Ettovi sluší ještě dodati, že byl i horlivým filologem. Zabýval se dokonce i studiem slovalisk} cli jazyků, lcteréž přivedlo jej konečně i k studiu jazyka všech jazyků, čímž jest sanskrit. Zabývav se harmonisací hebrejských nápěvů pro mnichovskou synagogu, vpravil se při tom do podrobné znalosti hebrejštiny. Proslavil se také jako plodný církevní skladatel.
(Pokračování.)

Reforma chorálu v XVI. a XVII. století.
Na základě nových spisů podává P. Bernard Velíšek, O. S. Ů.

V nejnovější době vyšla tiskem dvě díla, jež vrhají nové světlo na historii reformy chorálu v XVI. a XVII. století, a objasňují mnohý kout, který posud badatelům v oboru tom a tak i veřejnosti skrytým zůstal.
Lonského roku uveřejnil Msgr. Carlo Respiglii, papežský ceremonář a pod-tajemník posv. kongregace Ceremoniálu, synovec nynějšílio kardinála-vikáře Respighi-lio, brožuru pod názvem: Nuovo Studio su Giovanili Pier Luigi da Pale

strina e Pemendazione del Graduale Romano, con Appendice di documenti. (Nová studie o Jauu Petru Alojsiovi z Palestriny o opravč Gradualu Rímského, s přídavkem dokumentů.) Societá di San Giovanni Evangelista, llesclée, Lefebore &, Ci. Roma. (Str. 138, 8° )
Spis ten jest rozšířenýni zpracováním brožurky téhož autora z r, 1899 s podobným titulem.
V první části (7 kapitol) pojednává Respiglii o směru a rozsahu opravy, jež