-35‑

polyfonie, jelikož byl učitelem hudby té-měř celé Evropy. V 18. věku totiž ne-bylo vyšších škol pro hudebníky, t. zv. ]:onservatorií v našem smyslu. Kdo tehdáž nestudoval po jistou dobu u toho kterého inistra italského, nepokládán za vyškoleného hudebníka.
Spisovatel Nikolai z Hamburku uvádí ve svých r. 1783 vydaných »Cestopisech« náslee.lující : »Katolická církevní hudba před několika ještě roky vyznamenávala se mnohými známkami svého původního charakteru. Nyní však vtírá se všady operní, a což horším jest, fádně-novomodní hudba italská do chrámu Páně, čehož byl jsem svědkem zvláště ve Vídni. Při mnohém Credo neb Beuedíctus tonul jsem v rozpacích, neslyším-]i snad hudbu z italské opery buffo. Pokud hudba ta vyznívala příjemně, libě, a pokud nesklesla ještě níže, byla aspori poněkud snesitehlou. 11Iálokdy slyšel jsem zde čelio vznešeného. Co mělo býti nádherné, bylo většinou jen šumné, vířivé.« *)
heetho7,en po dokončení své velké (orchestrované) mše z D dur dopsal zná-mému zakladateli mužských pěveckých sborů K.Zeltrovi v Berlíně tato pozoruliodná slova: »Považuji ryze vokální hudbu za jedině správný způsob církevní hudby.«
Jak ostatně soudili klassikové Haydn, Mozart a Beethoven o církevní hudbě, byt by se jinak při svých církevních skladbách jimi uznanými pravdami skorem ani neřídili, vysvítá nejlépe z výroků jejich. J. Haydn na kladenou jemu otázku, proč komponuje tak veselou chrámovou hudbu, ocípověděl, že ji píše pro hudebnický plebs (fůr den musikalischen Janhagel). Mozart I:dysi pravil, že by obětoval celou svoji slávu, mohl-li by se pokládati za komponistu jediné jen praeface neb »Pater noster«. Za svého pobytu v Rímč poznal Mozart teprve ryze církevní hudbu při produkcích v Sixtinsl:é kapli, jíž byl tak unešen, že odvážil se dle pouhého slyšení opatřiti světu opis Allegriho » Miserere«, kteréž rozšiřovati bylo tehdáž zakázáno.
Takové chvilkové dojmy nemohly zde půsol)iti trvale, nebyly s to obrátiti »Savla« na »Pavla«; nebot světáctví v církevní hudbě nabylo v oné době tak pevné . půdy, že ojedinělému skladateli nebylo více možno utkati se v boji s du‑
*) Caccilien-Iialender, 1882,

chem časovým. Zaslepenost oné doby dosáhla již takové míry, že po pravzorech církevní hudby, totiž po chorálu a l:lassické polyfonii, od nicliž každá re-forma vycházeti musí, nezbylo již ani památky. Studium historie hudby, jež by mohlo brány k nesmírným pokladům starobylé církevní hudby opět zotvírati, netěšilo se valné, vůbec žádné oblibě (čestné zde výjůnky tvořily toliko některé kláštery, jak již praveno); aesthetika hudby, rovněž na historii silně závislá, byla tehdáž ještě v počátcích (Lessing, Kant); ký div tedy, když řečení klassikové kom-ponovali církevní liudbu, kteráž byla ostatně mimo obor působnosti jejich, tak jak se jim právě praesentovala. Tínt jedině možno vysvětliti, proč církevní skladby těchto velikánů nejsou jiným, než symfonickou, po případě oratorní hudbou s libovolně, tudíž neliturgicky podloženým testem církevním. Totéž sluší říci o církevních skladbách Cherubiniho, K. Webra a Rossiniho, jež při-pomínají dokonce i styl operní.
Zdržovati se déle u negativnéllo obrazu církevní hudby a poukázati dokonce k době Schiedermeyrů, oddalovalo by nás přespříliš od positiané stránky její. Schiedermeyer et corlsortes urychlovali toliko smrtelný zápas pseudocírkevní hudby tím, že degradovali stánel: Boží na tingl-tangl a přilákali takto do svatyně celá hejna jim kongeniálních šumařů. »Skvostné« skladby tohoto druhu a ještě »skvostnější« jich provedení dráždily netoliko vzdělance, nýbrž i prostý lid k smíchu a k různým žertovným rýmovačkám, jakž ani nemohlo jinak býti pH hudbě na-prosto koupletového rázu ve spojení s posvátným textem.
Příchodem K. Etta počaly již svitati ranní červánky reformní doby. Týž na-rodil se r. 1788 v Bavorsku a zemřel r. 1847 jako dvorní varhaník v Mnichově, kteréžto místo zastával po 31 roků. Pro svůj neobyčejný hudební talent dostal se již v devátém svém roce za vokalistu do blízkého svého rodiště kláštera řádu sv. Benedil:ta. Jsa vyzbrojen náležitým školním a hudebním vzděláním, najmě pak ve zpěvu, ve hře na varhany a číslovaného basu, odebral se po několika letech do Mnichova, kde studoval gymnasium. Vedle toho vzdělával se i v hudbě dále. Výtečný prof. Schlett vzdělal jej r:a řádného varhaníka a routinovaný kontrapunktista J. Gr itz byl mu učitelem nauky o skladbě. Talentovaný mla‑